ПОСТАНОВА
Іменем України

15 червня 2022 року   
Київ
справа №260/2574/20
адміністративне провадження №К/9901/34578/21
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Пасічник С.С.,  Яковенка М.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу № 260/2574/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Закарпатській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на рішення Закарпатського  окружного  адміністративного  суду  від  24  грудня  2020  року  (головуючий суддя - Микуляк П. П.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2021 року (головуючий суддя - Кухтей Р. В., судді: Шевчук С. М., Шинкар Т. І.)
ВСТАНОВИВ:
20 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» (далі - позивач, ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 квітня 2020 року за №0003223307, №0003243307 про застосування штрафних санкцій за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) та військового збору, а також №0002320501 в частині правомірності віднесення до складу інших операційних витрат вартість консультаційних послуг.
На обґрунтування своїх вимог посилалося, зокрема, на те, що з акта перевірки неможливо встановити, чому саме контролюючим органом встановлено несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб та військового збору при виплаті доходу. При цьому, позивач наводить власний розрахунок порядку і періодів зарахування коштів зі сплати ПДФО і військового збору і зазначає, що суми, які були несвоєчасно сплачені, є іншими, ніж ті, які наведено в акті перевірки. Позивач доводив, що в окремі періоди відповідна сплата була здійснена на інші рахунки, однак, отримувачем коштів за всіма оплатами було Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області. На переконання позивача, помилкове зазначення рахунку не є підставою для висновку про несплату необхідної суми податку у встановлений законодавством строк. Відповідно, оскільки фактичні обставини сплати ПДФО та військового збору не відповідають висновкам, викладеним в акті перевірки, то оскаржені податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалою від 24 грудня 2021 року закрив провадження у справі в частині вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС від 14 квітня 2020 року №0002320501.
Рішенням від 24 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2021 року, Закарпатський окружний адміністративний суд позовні вимоги в іншій частині задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС від 14 квітня 2020 року №0003223307 та №0003243307. 
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
У період з 3 лютого 2020 року по 14 лютого 2020 року ГУ ДПС провело документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 9 лютого 2017 року по 30 вересня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 9 лютого 2017 року по 30 вересня 2019 року, за результатами якої складено Акт перевірки №179/07-16-05-01/41137479 від 16 березня 2020 року (далі - Акт перевірки).
В Акті перевірки зроблені висновки про порушення позивачем, зокрема, підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168, пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а саме, допущення несвоєчасної сплати ПДФО в загальній сумі 1369606,06 грн та військового збору в загальній сумі 77373,19 грн.
На підставі висновків Акта перевірки ГУ ДПС 14 квітня 2020 року прийняло податкові повідомлення-рішення:
№0003223307, яким ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» збільшено грошові зобов`язання з ПДФО на загальну суму 1124534,60 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 23964,88 грн, штрафними (фінансовими) санкціями - 1078633,59 грн та пені - 21936,13 грн, 
№0003243307, яким ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» збільшено грошові зобов`язання з військового збору на загальну суму 61894,03 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 1637,62 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 59040,01 грн та пені - 1216,40 грн, 
№0002320501, яким ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» збільшено грошові зобов`язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів на загальну суму 1172386,25 грн.
За результатами розгляду скарги на зазначені податкові повідомлення-рішення, ДПС України рішенням від 6 липня 2020 року скасувала податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС №0002320501 від 14 квітня 2020 року в частині донарахованого податку на прибуток внаслідок збільшення доходів на 3021157,55 грн та зменшення витрат на вартість агентських послуг на загальну суму 1970771 грн, а також штрафні санкції у відповідному розмірі, а в іншій частині вказане податкове повідомлення-рішення та податкові повідомлення-рішення від 14 квітня 2020 року за №0003223307, №0003243307 залишила без змін.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що помилкове зазначення неправильного рахунку отримувача коштів не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми податку/збору у визначений законодавством строк. Допущена позивачем помилка не спричинила настання будь-яких негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету. В обґрунтування своїх висновків в цій частині, суди попередніх інстанцій врахували постанову Верховного Суду України від 16 червня 2015 року у справі №21-377а15, постанови Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 813/2487/17, від 12 червня 2018 року у справі №826/1/16, від 17 січня 2018 року у справі №2а-2686/09/2670, відповідно до яких здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 127.1 статті 127 ПК України. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету.
Суди дійшли висновку, що позивачем фактично здійснено необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого податкового обов`язку, а помилкове зазначення рахунку, на який такий податок сплачується, не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений строк, а відтак і для застосування штрафних (фінансових) санкцій.
При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що не врахування відповідачем сплачених сум податку на доходи фізичних осіб, а так само військового збору за липень 2017 року та за період з лютого 2018 року по липень 2018 року безумовно вплинуло на розрахунок повноти і своєчасності перерахування до бюджету утриманих сум податку/збору та спричинило невірне визначення Товариству в оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях №0003223307, №0003243307 від 14 квітня 2020 року сум штрафних (фінансових) санкцій. 
Також, суди дійшли висновку, що відповідач не довів отримання працівниками підприємства додаткового блага в сумі 109174,40 грн, яке оподатковується податком на доходи фізичних осіб, відповідно і відсутність у позивача обов`язку нарахувати, утримати та перерахувати до бюджету військовий збір на загальну суму 1637,62 грн.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Касаційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначилися із предметом спору у цій справі. Так, ГУ ДПС вважає, що суди помилково виходили з того, що штрафні санкції були нараховані через неврахування контролюючим органом платіжних доручень, у яких було допущено помилку у реквізитах рахунку. ГУ ДПС зазначає, що певні платіжні доручення не були враховані через те, що платником цих сум була філія Позивача - ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» у місті Черкаси, а не особисто позивач. При цьому, ГУ ДПС вважає, що філія та головне підприємство є повністю окремими, не пов`язаними між собою платниками податків з доходів фізичних осіб та військового збору.
При обґрунтуванні вимог касаційної скарги ГУ ДПС посилалося на відсутність висновків Верховного Суду з питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах щодо можливості здійснювати сплату сум ПДФО та військового збору не особисто платником податків, який здійснював нарахування і виплату доходу найманим працівникам, а його філією з іншого рахунку. Також, ГУ ДПС зазначало, що суди попередніх інстанцій: не дослідили зібрані у справі докази (банківські виписки АТ «ОТП Банк» з банківського рахунку № НОМЕР_1 клієнта філії ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» у місті Черкаси (код ЄДРПОУ ВП 41907119) та платіжні доручення, якими підтверджується сплата податку на доходи з фізичних осіб та військового збору іншим платником - філією ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» у місті Черкаси (код ЄДРПОУ ВП 41907119), а не позивачем, а платіжне доручення та банківська виписка за липень 2017 року відсутні в матеріалах справи; встановили обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих (відсутніх) доказів (щодо сплати податку на доходи з фізичних осіб та військового збору саме позивачем).
Ухвалою від 1 листопада 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України з метою перевірки вищезазначених доводів ГУ ДПС.
Правом на подання відзиву на касаційну скаргу ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» не скористалося, що не перешкоджає касаційному перегляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
У касаційній скарзі містяться доводи про незгоду із судовими рішеннями в частині висновків щодо недоведення контролюючим органом факту отримання працівниками позивача додаткового блага. Однак, такі доводи були викладені не у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України, як наслідок, не були підставою для відкриття касаційного провадження. Відповідно, судові рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування цих податкових повідомлень-рішень в межах збільшення сум за податковими зобов`язаннями з ПДФО в сумі 23964,88 грн та військового збору в сумі 1637,62 грн, які пов`язані із висновком контролюючого органу про отримання працівниками додаткового блага, не є предметом цього касаційного перегляду.
Касаційний перегляд судових рішень здійснюється в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 14 квітня 2020 року: №0003223307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДФО в сумі 1078633,59 грн та нарахованої пені в сумі 21936,13 грн; №0003243307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору в сумі 59040,01 грн та нарахованої пені в сумі 1216,40 грн.
Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету визначено положеннями статті 168 ПК України.
Правила підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК України зобов`язують податкового агента, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
Види та розмір відповідальності за порушення податкового законодавства визначені у главі 11 Податкового кодексу України.
Враховуючи, що у касаційній скарзі містяться доводи про те, що суди попередніх інстанцій неправильно визначилися із предметом спору у цій справі, що і призвело до неправильного застосування норм матеріального права, саме такі доводи підлягають першочерговій перевірці.
Як вбачається з матеріалів справи, позиція позивача полягала в тому, що він здійснював сплату ПДФО і військового збору у належних розмірах та у встановлений законодавством строк. Однак, при формуванні платіжних доручень було допущено помилку у реквізиті рахунку, на який перераховувалися кошти. Як зазначав позивач, така помилка не призвела до втрат бюджету, оскільки у всіх платіжних дорученнях отримувачем вказано Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області (код ЄДРПОУ 37809658), а суми ПДФО та військового збору з рахунку Товариства, відкритого у м. Черкаси, перераховані на той самий рахунок Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області. Позивач акцентував увагу на тому, що суми ПДФО за липень 2017 року, лютий-липень 2018 року та військового збору за лютий-липень 2018 року, що були помилково сплачені Товариством на інші рахунки відповідного бюджету (м. Берегово), не були повернуті товариству, як помилково сплачені, однак не були і враховані як оплата податкових зобов`язань, що призвело до формування заборгованості з ПДФО та військового збору. Цей податковий борг з ПДФО та військового збору в автоматичному порядку частково погашався за рахунок подальших перерахувань Товариством сум утриманих податків із заробітної плати працівників, що перераховувались з рахунку позивача, відкритого у м. Берегово. 
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Верховний Суд, аналізуючи зазначені норми КАС України, неодноразово наголошував на тому, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Проаналізувавши зміст оскаржуваних у цій справі судових рішень, колегія суддів встановила, що вони у повному обсязі відтворюють позицію ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» у спірних правовідносинах. При цьому, підставою для задоволення позовних вимог стали зазначені у позові пояснення позивача, однак, на підтвердження яких судами не досліджено жодних належних і допустимих доказів.
Зокрема, зазначаючи, що у всіх платіжних дорученнях отримувачем вказано Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області (код ЄДРПОУ 37809658), суди не здійснили перевірку таких доводів позивача, а з огляду на зміст наданих позивачем платіжних доручень (т. 2 а.с. 29 - 50) у деяких з них отримувачем коштів вказано Виноградівську ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області.
Крім того, не підтверджується зібраними у справі доказами посилання судів попередніх інстанцій на те, що за липень 2017 року позивачем у повному обсязі сплачено ПДФО і військовий збір та у встановлений законом строк. У матеріалах справи відповідні платіжні доручення та/або банківські виписки відсутні.
Крім того, суди у своїх рішеннях навели порядок сплати і зарахування сум ПДФО і військового збору, який ідентичний наведеному у позовній заяві. 
Зокрема, суди зазначили, що за лютий 2018 року сума утриманого податку на доходи фізичних осіб склала 88375,98 грн, податок був повністю перерахований до бюджету: 2 лютого 2018 року у сумі 796,65 грн, 6 лютого 2018 року у сумі 29345,62 грн, 9 лютого 2018 року у сумі 540,00 грн, 15 лютого 2018 року у сумі 2845,33 грн, 23 лютого 2018 року у сумі 18031,50 грн, 26 лютого 2018 року у сумі 1319,01 грн, 6 березня 2018 року у сумі 55246,08 грн, 13 березня 2018 року у сумі 8718,84 грн. Всього на суму 116843,03 грн. За лютий 2018 року сума утриманого військового збору склала 7255,08 грн, податок був повністю перерахований до бюджету 2 лютого 2018 року у сумі 66,39 грн, 6 лютого 2018 року у сумі 2445,47 грн, 9 лютого 2018 року у сумі 45,00 грн, 15 лютого 2018 року у сумі 237,11 грн, 23 лютого 2018 року у сумі 1502,63 грн, 26 лютого 2018 року у сумі 109,92 грн, 6 березня 2018 року у сумі 4603,95 грн, 13 березня 2018 року у сумі 726,57 грн. Всього на суму 9737,04 грн. Сума сплаченого військового збору за січень 2018 року з врахуванням заборгованості перед бюджетом за грудень 2017 склала 7868,68 грн.
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не перевіряли зазначену інформацію на предмет її відповідності, зокрема, наявним в матеріалах справи банківським випискам, за змістом яких суми ПДФО: 796,65 грн, які були сплачені 2 лютого 2018 року, 29345,62 грн, які були сплачені 6 лютого 2018 року, згідно з призначенням платежу стосувалися перерахування податку при виплаті доходу за січень 2018 року. Суми військового збору: 66,39 грн, які були сплачені 2 лютого 2018 року, 2445,47 грн, які були сплачені 6 лютого 2018 року, згідно з призначенням платежу також стосувалися перерахування збору при виплаті доходу за січень 2018 року.
У судових рішеннях відсутнє обґрунтування, чому суди вважають зазначені суми такими, що підлягають врахуванню саме за лютий 2018 року. Водночас, зазначені обставини можуть мати істотне значення при вирішенні питання своєчасності сплати сум ПДФО і військового збору у відповідному періоді, у який здійснювалася виплата заробітної плати.
Отже, цитуючи приведений позивачем розрахунок як встановлені у справі обставини, суди попередніх інстанцій фактично не здійснили перевірку доводів позивача про своєчасну сплату ним сум ПДФО і військового збору, а також перевірку сум, які за позицією позивача, є такими, що сплачені несвоєчасно - у судових рішеннях відсутнє посилання на конкретний доказ, який підтверджує встановлені ними обставини. 
Крім того, з огляду на позицію ГУ ДПС, викладену у відзиві на позов, апеляційній і касаційній скаргах, відповідач доводив, що не врахував лише ті платіжні доручення, платником у яких був не позивач - ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» (код ЄДРПОУ 41137479), а його філія - ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» у місті Черкаси (код ЄДРПОУ ВП 41907119). ГУ ДПС наполягало на тому, що такі платіжні доручення та банківські виписки філії не є доказом своєчасного виконання податкового обов`язку безпосередньо позивачем. Також ГУ ДПС наголошувало, що під час проведення перевірки ним враховані як належну сплату всі суми ПДФО сплачені позивачем як на рахунок № НОМЕР_2 , так і на рахунок № НОМЕР_3 ; та військового збору сплачені позивачем як на рахунок № НОМЕР_4 , так і на рахунок № НОМЕР_5 , що підтверджується Актом перевірки та додатками № 1 та № 2 до нього, в яких чітко зазначено, що вказані суми перевіркою враховані в оплату відповідних податкових зобов`язань. 
Однак, правової оцінки цим доводам судові рішення не містять.
Враховуючи викладене, з огляду на позицію сторін у справі, відсутні підстави вважати, що спір виник саме внаслідок допущеної помилки у реквізиті рахунку отримувача коштів, а тому колегія суддів вважає, що застосування судами попередніх інстанції статті 43, частин четвертої-п`ятої статті 45 Бюджетного кодексу України, п.2.1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України № 122 від 26 червня 2002 року (у редакції наказу Державного казначейства України № 449 від 30 листопада 2010 року) є передчасним. Відповідно, передчасним є і врахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.
При цьому, в Акті перевірки та додатках № 1 і № 2 до нього, які наявні в матеріалах справи, приведено розрахунок у взаємозв`язку із датою виплати заробітної плати та платіжними дорученнями, які ГУ ДПС враховувало у рахунок сплати ПДФО і військового збору за відповідний період. Суди не здійснили перевірку висновків ГУ ДПС, викладених в Акті перевірки, їх підстави та доводи ГУ ДПС щодо спірних правовідносин, що призвело до неправильного визначення предмету спору у цій справі. Суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи дійсно причиною не врахування ГУ ДПС платіжних доручень була сплата сум саме філією, а не головним підприємством, та чи підтверджуються такі доводи зібраними у справі доказами.
Виходячи з того, що позивач у цій справі має філію, яка має свій рахунок, суди не з`ясували, чи є філія окремим роботодавцем, чи здійснює нарахування і виплату доходу своїм найманим працівникам з нарахуванням, утриманням і сплатою усіх встановлених законодавством податків і зборів. Не з`ясували орган, на обліку у якому знаходиться головне підприємство, а на якому - філія, та чи є підстави вважати, що сплата коштів здійснювалася ними на одні і ті ж самі рахунки. Не з`ясованим залишилося питання підтвердження сплати ПДФО і військового збору філією саме за головне підприємство та підстави здійснення такої сплати. Відповідно, не вирішеним залишилося питання правомірності таких дій.
Таким чином, доводи відповідача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України знаходять своє підтвердження. Відтворивши у судових рішеннях лише позицію ТОВ «ХІРШ ПОРОЦЕЛЛЬ» суди допустили поверхневий підхід до вирішення спору, який виник між сторонами у цій справі, а тому Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки не встановлення дійсного предмета доказування та/або ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.
При цьому, зазначені порушення судами норм процесуального права унеможливлюють перевірку доводів заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Внаслідок неповного встановлення судами попередніх інстанцій обставин у цій справі, суд касаційної інстанції позбавлений можливості сформулювати правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, тобто реалізувати мету, з якою касаційне провадження було відкрито.
Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 14 квітня 2020 року: №0003223307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДФО в сумі 1078633,59 грн та нарахованої пені в сумі 21936,13 грн; №0003243307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору в сумі 59040,01 грн та нарахованої пені в сумі 1216,40 грн.
Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.
Оскільки справа направляється на новий розгляд, розподіл судових витрат відповідно до частини шостої статті 139 КАС України не здійснюється.
Враховуючи, що судові рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень в межах збільшення сум за податковими зобов`язаннями з ПДФО в сумі 23964,88 грн та військового збору в сумі 1637,62 грн, які пов`язані із висновком контролюючого органу про отримання працівниками додаткового блага, не були предметом цього касаційного перегляду, підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.
Водночас з огляду на те, що висновок контролюючого органу про отримання працівниками додаткового блага став підставою як для збільшення позивачеві податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору, так і для застосування штрафних санкцій за несвоєчасну їх сплату із нарахуванням пені в межах такого висновку, під час нового розгляду справи суди повинні перевірити правомірність здійсненого ГУ ДПС розрахунку штрафних санкцій та пені в частині кожного з висновків контролюючого органу.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2021 року у справі № 260/2574/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 14 квітня 2020 року: №0003223307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 1078633,59 грн та нарахованої пені в сумі 21936,13 грн; №0003243307 в частині застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання з військового збору в сумі 59040,01 грн та нарахованої пені в сумі 1216,40 грн.
Справу № 260/2574/20 в цій частині позовних вимог направити на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2021 року у справі № 260/2574/20 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді	М.М. Гімон С.С. Пасічник   М.М. Яковенко