ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року 
м. Київ
cправа №  904/6251/20 (904/313/21) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О.В. - головуючого, Жукова С.В., Погребняка В.Я., 

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т.В.
розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Апенка Дмитра Валерійовича 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя А.Є.   Соловйова) від 04.08.2021
та постанову Центрального апеляційного господарського суду (головуючий - А.Є.   Чередко, судді: В.Ф.   Мороз, Л.А. Коваль) від 22.02.2022 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" 
до фізичної особи-підприємця Апенка Дмитра Валерійовича
та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" 
про визнання недійсним правочину.

Учасники справи:
представники позивача-  Смолов К.В., адвокат,
представник відповідача-1 -  Пономарьов В.Д., адвокат,
представник відповідача-2 - не з`явився.

1.          Короткий зміст вимог
1.1.          03.12.2020 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив відкрити за заявою Фізичної особи - підприємця Свинаренко Юрія Вікторовича провадження у справі №   904/6251/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" (далі - Боржник) за загальними правилами Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та ввести процедуру розпорядження майном тощо.
1.2.          21.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" (далі - Позивач) подало позов про визнання недійсним договору про надання послуг пакування товару № 1 від 11.09.2018 (далі - Договір), укладеного між фізичною особою-підприємцем Апенком Дмитром Валерійовичем (далі - Відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд", далі - Відповідач-2). 
1.3.          Позов обґрунтований фіктивністю Договору, що укладений з метою нарощування  Відповідачем-1, як одним із кредиторів Боржника у справі про банкрутство, фіктивної кредиторської заборгованості у цій справі, однак який не спрямований на настання правових наслідків, а має наслідком завдання шкоди іншим кредиторам Боржника (Відповідача-2) у справі про банкрутство, оскільки у справі не було надано доказів на підтвердження вчинення господарської операції з пакування товарів. Позивач зазначив про пов`язаність кредиторів (фізичних осіб-підприємців) у справі, серед яких є і Відповідач-1, оскільки в реєстрі у всіх цих кредиторів вказаний один номер телефону та заяви із кредиторськими вимогами відправлялись з однієї адреси.
1.4.          15.06.2021 Позивач подав заяву про доповнення підстав позову, згідно з якою з посиланням на положення частин першої, другої статті 42 КУзПБ додав як підстави для визнання недійсним Договору, а саме: укладення Боржником Договору з Відповідачем-1, що є заінтересованою особою, оскільки він  працював у Відповідача-2 за трудовим договором, а також вчинення  оспорюваного правочину із взяттям Відповідачем-2 на себе зобов`язань, внаслідок яких Боржник став неплатоспроможним.  
2.          Короткий зміст рішень судів першої і апеляційної інстанцій
2.1.          04.08.2021 Господарський суд Дніпропетровської області постановив рішення (залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022) про задоволення позову та визнання Договору недійсним.
2.2.          Рішення судів мотивовані наявністю підстав для визнання Договору недійсним з підстав його фраудаторного характеру (недобросовісної поведінки сторін при його укладенні - без мети настання правових наслідків (через відсутність реального вчинення господарських операцій, якими опосередковується виконання Договору), без будь-якої ділової чи підприємницької мети, для штучного створення кредиторських вимог та завдання шкоди іншим кредиторам Боржника), оскільки доказами у справі не підтверджено матеріально-технічного ресурсу Відповідача-1 (належної та достатньої кількості фахівців) для надання відповідної послуги за Договором (пакування алкогольної продукції), а також оскільки доказами у справі (наданими Відповідачем-1 первинними документами, що містять в собі суперечливі відомості) не підтверджується надання Відповідачем-1 та отримання Відповідачем-2 відповідних послуг.
При цьому суди відхилили заявлені Позивачем додаткові підстави для недійсності Договору - з посиланням на положення частин першої, другої статті 42 КУзПБ, з огляду на незастосування цих положень, що були введені в дію пізніше ніж відбулись правовідносини за Договором, а також з огляду на неможливість застосування відповідних положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки правочин відбувся поза межами визначеного цими нормами "підозрілого періоду", коли вчинений боржником правочин може бути визнаний недійсним.  
3.          Встановлені судами обставини
3.1.          11.09.2018 між ТОВ "АТЛАНТІС", найменування якого в подальшому було змінено на назву товариства Відповідача-2 (Замовник), та Відповідачем-1 (Виконавець) було укладено Договір.
Відповідно до пункту 1.1. Договору Виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги пакування товару, а Замовник зобов`язується приймати та своєчасно сплачувати надані Виконавцем послуги.
Пунктом 2.1. Договору передбачено, що підставою для надання послуг є Замовлення Замовника, оформлене та підписане уповноваженими представниками обох сторін.
За змістом пункту 2.1.3. Договору  замовлення вважається підписаним Виконавцем і прийнятим ним до виконання, якщо воно містить підпис представника Виконавця, завірений печаткою останнього. 
Порядок надання послуг погоджено сторонами у розділі 2 Договору.
Пунктом 2.1.1. Договору  визначено, що Замовником передається Виконавцю партія товару для пакування відповідно до акту прийому-передачі в кількісному вираженні, підписане сторонами. 
Пунктом 2.1.2. Договору  Представник Виконавця, разом із Замовником бере участь у прийманні товару для надання послуг, перевіряє відповідність номенклатури та кількості товару.
Відповідно до пункту 2.2. Договору  Товар вважається прийнятим до надання послуг з моменту підписання Виконавцем Акту прийому-передачі товару до виконання робіт.
Крім того, пунктом 2.4. Договору  передбачено, що проміжок часу між прийняттям товару до надання послуг та моментом виконання таких послуг (в тому числі час знаходження товару на складу) вважається часом надання послуг.
Згідно з пунктом 2.3. Договору  послуги щодо товару прийнятого для надання послуг вважаються виконаними (наданими) з моменту підписання сторонами акта наданих послуг.
Згідно з пунктом 5.1. Договору  вартість послуг за даним договором, визначається на підставі узгоджених сторонами специфікацій, які є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до пункту 5.3. Договору оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця на підставі наданого рахунку не пізніше наступного дня надання послуг.
3.2.          В матеріалах справи містяться акти наданих послуг до Договору  за період з 25.09.2018 по 08.10.2019 на загальну суму 3 981 978 грн 60 коп..
Суд дослідив акти наданих послуг, специфікації, акти приймання-передачі товару, акти приймання-передачі (повернення) товару, замовлення, банківські виписки тощо.
3.3.          Додана Відповідачем-1 до матеріалів справи форма 1-ДФ, яка нібито має відображати можливість Відповідача-1 надати значний об`єм послуг, відображає тільки наявність певної кількості співробітників, однак у доданій формі 1-ДФ відсутні дати прийняття на роботу та /або звільнення з роботи, відсутні найменування посад, посадові інструкції працівників, а також в матеріалах справи відсутні накази про прийняття відповідних співробітників на посаду, яка передбачає саме надання послуг з пакування товару.
3.4.          Згідно з наданими ГУ ДПС у Дніпропетровській області документами, а саме документами податкової звітності щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до звіту до Звіту таблиці № 1, № 5 та № 6 у Відповідача-1 відсутні матеріально-технічні ресурси для вчинення спірних господарських операцій.
Матеріали справи не містять доказів залучення працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу, аутстафінгу (оренда персоналу). Відповідач-1 у відзиві на позовну зазначив, що працівники за договорами цивільно правового характеру не залучались. 
Відповідач-1 не вказав, на яких посадах працюють наймані працівники за трудовими договорами.
Матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки.
3.5.          Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2021 зобов`язано Відповідача-1 та Відповідача-2 надати відповіді на поставлені Позивачем в позові питання в порядку статті 90 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2021 задоволено клопотання Позивача про витребування доказів у ГУ ДПС Дніпропетровської області
27.05.2021 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було долучено до матеріалів справи витребувані ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2021 року докази (письмову інформацію). 
3.6.          Відповідач-1 подав податкову звітність щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до звіту до Звіту таблиці №1, №5 та №6 за період вересень 2018-жовтень 2019 року.
Згідно з Таблицею 5, яка звітує за січень 2019 року, у Відповідача-1 наявний найманий працівник на підставі Наказу №1 від 08.01.2019 за кодом класифікатора професій 9322 та за професійною назвою роботи "Підсобний робітник" та кодом ЗКППТР 16771 (підсобний робітник).
Згідно з Таблицею 5, яка звітує за березень 2019 року, у Відповідача-1 наявний найманий працівник на підставі Наказу № 3 від 18.03.2019 за кодом класифікатора професій 9322 та за професійною назвою роботи "Підсобний робітник" та кодом ЗКППТР 16771 (підсобний робітник). 
Однак, вказані наймані працівники не можуть надавати послуги з пакування алкогольної продукції. 
Відповідач-1 не надав доказів оформлення трудових відносин між ним та найманими працівниками та порядку залучення їх до виконання спірних господарських операцій (у тому числі накази на відрядження, посадові інструкції, регламенти надання послуг та інші документи).
3.7.          На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з надання послуг пакування Відповідач-1 на користь Відповідача-2 за Договором  Відповідач-1 долучив до матеріалів справи наступні документи:
-          специфікації, які відповідно до пункту 5.1 Договору є невід`ємною частиною цього Договору;
-          замовлення до Договору;
-          акти приймання-передачі товару для пакування до Договору;
-          акти приймання передачі товару після послуг пакування до Договору.
3.8.          З долучених первинних документів не вбачається реалізація продукції, яка була перепакована саме Відповідачем-1, та взагалі, що реалізована продукція піддавалась перепакуванню, так само, як і не вбачається придбання Відповідачем-2 товару (чай, кава, какао, кулькові ручки тощо), який в подальшому надавався Відповідачу-1 для перепакування. 
3.9.          Щодо наданих Відповідачем-1 специфікацій та замовлень до Договору:
У Замовленнях від 08.10.2019, від 04.09.2019, від 03.08.2019, від 01.07.2019 вказано вартість послуг упакування пляшок в гофрований ящик 0,60 грн. за одиницю. Відповідно до актуальної Специфікації від 01.07.2019 вартість послуги упакування пляшок у гофрований лоток або гофрований ящик складає 0,50 грн. за одиницю.
У Специфікації від 01.07.2019 в пунктах 4 та 6 вказано одну і ту саму послугу "пакування пляшки з алкогольною продукцією пакетиком кави,чаю", однак зазначено дві різні вартості послуг 0,50 грн. за одиницю та 0,90 грн. за одиницю. 
У замовленнях від 30.07.2019, від 24.07.2019, від 23.07.2019 у вказано вартість відповідної послуги пакування - 0,50 грн. за одиницю; у замовленнях від 04.09.2019, від 08.10.2019, від 04.09.2019, від 03.08.2019, від 01.07.2019 вказано вартість відповідної послуги 0,90 грн. за одиницю. 
У Специфікації від 01.04.2019 у пунктах 6 та 7 дублюється послуга "упакування пляшок у гофрований ящик", однак зазначено дві різні вартості цієї послуги 0,50 грн. за одиницю та 0,60 грн. за одиницю. При цьому, у Замовленнях від 18.04.2019 року, від 24.06.2019 року, від 20.06.2019, від 14.05.2019 вказано вартість послуги "пакування пляшок у гофрований ящик" - 0,60 грн. за одиницю.
У Замовленнях від 18.04.2019, від 24.06.2019, від 20.06.2019, від 14.05.2019, від 02.05.2019 вказано вартість послуги "пакування пляшки з алкогольною продукцією пакетиком кави, чаю" - 0,85 грн. за одиницю, хоча у Специфікації від 01.04.2019 сторони погодили вартість вказаної послуги 0,80 грн. за одиницю. 
У Замовленні від 26.04.2019 вказано вартість «послуги розпаковування пляшок з алкогольною продукцією" 0,60 грн. за одиницю, вартість послуги "розпакування ящика з консервами та перегляд якості" - 1, 00 грн. за одиницю, Специфікацією від 01.04.2019 вартість таких послуг не закріплено. 
У Замовленні від 26.04.2019 вказано вартість послуги "пакування пляшок з алкогольною продукцією, пакетиком кави, чаю" - 2, 00 грн. за одиницю, проте Специфікацією від 01.04.2019 вартість такої послуги закріплено у розмірі 0,80 грн. за одиницю.
3.10.          Щодо доданих до матеріалів справи актів приймання-передачі товару для пакування, актів приймання-передачі товару після пакування та актів надання послуг до Договору №1 від 11.09.2018:
За наявним актом приймання-передачі товару після послуг пакування від 30.09.2019 Відповідачем-1 передав Відповідачем-2 товар після пакування у загальній кількості 103243 пляшки, на підтвердження пакування вказаної кількості пляшок протягом вересня 2019 року.
Відповідач-1 також надав у матеріали справи окремі акти приймання-передачі товару після послуг пакування: 1) від 04.09.2019 на пакування 13 283 пляшок; 2)15.09.2019 на пакування 6851 пляшки; 3) від 17.09.2019 на пакування 15022 пляшок; 4) від 25.09.2019 на пакування 25 000 пляшок; 5) від 26.09.2019 на пакування 13 902 пляшки; 6) від 27.09.2019 на пакування 9313 пляшок; 7) від 30.09.2019 на пакування 19872 пляшок. Вказані акти засвідчують передачу товару після надання послуг пакування на відповідну дату у відповідній кількості. 
У матеріалах справи міститься акт приймання-передачі товару після пакування від 29.08.2019 на підтвердження передачі від Відповідача-1 до Відповідача-2 запакованих пляшок у кількості 254 087 одиниць. Наявні окремі акти приймання-передачі товару на конкретну дату надання послуг у серпні 2019 року засвідчують передачу товару після надання послуг пакування на відповідну дату у відповідній кількості, що відповідає загальній кількості 254   087 пляшок. 
У матеріалах справи міститься замовлення від 04.02.2019 на пакування 236 158 пляшок горілки Зелений день, у якому вказано термін надання послуги 04.02.2019. 
У матеріалах справи міститься акт за 04.02.2019 приймання-передачі після послуг пакування на передачу 12 656 пляшок та акт наданих послуг № 12 від 04.02.2019 на пакування 12 656 пляшок. 
У матеріалах справи міститься  акт приймання-передачі товару після послуг пакування від 27.02.2019 на підтвердження передачі від Відпровідача-1 Відповідачу-2 запакованих пляшок у кількості 236 158 одиниць. 
За актами приймання-передачі товару після пакування: від 04.02.2019 на 12 656 пляшок; від 05.02.2019 на 12720 пляшок; від 06.02.2019 на 20 000 пляшок; від 07.02.2019 на 27 000 пляшок; від 11.02.2019 на 22358 пляшок; від 12.02.2019 на 25021 пляшку; від 13.02.2019 на 25257 пляшок; від 14.02.2019 на 18878 пляшок; від 25.02.2019 на 19000 пляшок; від 27.02.2019 на 20000 пляшок. Вказані акти засвідчують передачу товару після надання послуг пакування на відповідну дату у відповідній кількості. 
Згідно з актами наданих послуг за лютий 2019 року Відповідач-1 надав послуги з пакування пляшок загальною кількістю 291 532 (двісті дев`яносто одна тисяча п`ятсот тридцять дві) одиниці. 
За актами приймання-передачі товару для пакування та приймання-передачі товару після пакування лише відносно 235 158 (двісті тридцять п`ять тисяч сто п`ятдесят вісім) пляшок горілки Зелений день. 
Два Замовлення на пакування 292 422 пляшок датовані від 03.06.2019: в одному Замовленні вказано термін виконання послуги 27.06.2019, в іншому 30.06.2019.
Акт приймання-передачі товару після надання послуг пакування пляшок у кількості 292 422 одиниці датований 30.06.2019. 
За червень 2019 наявні окремі акти приймання-передачі товару після послуг пакування на відповідну дату, які засвідчують передачу товару після надання послуг пакування на відповідну дату у відповідній кількості. 
Два Замовлення на пакування 360 006 пляшок датовані 03.05.2019: в одному Замовленні термін виконання послуги 03.05.2019, в іншому 31.05.2019. Акт приймання-передачі товару після надання послуг пакування пляшок (вино рожеве) у кількості 360 006 одиниці датований 31.05.2019. 
Відповідач-1 за актом приймання-передачі товару для пакування прийняв 360 006 (триста шістдесят тисяч шість) пляшок вина рожевого (ТМ "VILLA KRIM") для надання послуг пакування. 
У долучених Відповідачем-1 документах наявні окремі акти приймання-передачі товару після пакування відносно пляшок вина рожевого за травень 2019 року, відповідно до яких Відповідач-1 запакував пляшки вина рожевого загальною кількістю 354 992 одиниці.
За актами надання послуг за травень 2019 року загалом Відповідач-1 запакував 410 177 пляшок на відповідні дати травня 2019 року (з цієї кількості виключено акти надання послуг, що відповідають наданню послуг пакування коньяку та горілки у травні 2019 на відповідні дати та у відповідній кількості). У деяких актах наданих послуг зазначено надання послуги "пакування горілки Зелений день з пакетиком кави, чаю" (акти наданих послуг №101 від 03.05.2019, № 102 від 04.05.2019, № 130 від 06.05.2019, № 104 від 07.05.2019, № 105 від 08.05.2019, № 111 від 10.05.2019, №112 від 11.05.2019, № 113 від 12.05.2019).
Два Замовлення на пакування 134 140 пляшок датовані 02.05.2019: в одному Замовленні вказано термін виконання послуги 28.05.2019, в іншому 31.05.2019. Акт приймання-передачі товару після надання послуг пакування пляшок у кількості 134 140 одиниці датований 31.05.2019. 
До пояснень додано окремі акти приймання-передачі товару (пляшок горілки) після пакування за травень 2019: від 02.05.2019 на пакування 18 000 пляшок; від 21.05.2019 на пакування 17000 пляшок; від 22.05.2019 на пакування 20960 пляшок; від 23.09.2019 на пакування 20000 пляшок; від 27.05.2019 на пакування 28000 пляшок; від 28.05.2019 на пакування 17279 пляшок. Кількість пляшок за вказаними актами приймання-передачі товару після пакування збігається з кількістю запакованих пляшок за актами наданих послуг: від 02.05.2019 № 100; від 21.05.2019 № 125; від 22.05.2019 № 130; від 23.09.2019 № 135; від 27.05.2019 № 138; від 28.05.2019 № 141. 
За травень 2019 наявні акт приймання-передачі товару від 31.05.2020 про передачу Відповідачу-1 134 140 пляшок (горілка Зелений день), акт приймання-передачі товару від 31.05.2020 про передачу Відповідачу-1 360 006 пляшок (вино рожеве). Відповідач-1 надав окремі акти приймання-передачі товару після послуг пакування на відповідну дату травня 2019 року. Вказані акти засвідчують передачу товару після надання послуг пакування на відповідну дату у відповідній кількості. 
Відповідач-1 долучив до матеріалів справи Замовлення від 14.05.2019 на пакування 34068 одиниць пляшок з терміном виконання послуги -29.05.2019, а також акт приймання-передачі товару для пакування від 14.05.2019 про прийняття 34068 пляшок коньяку. Згідно з актом приймання-передачі товару після надання послуг від 29.05.2019 передано Відповідачу-2 13068 пляшок коньяку. 
Відповідач-1 до матеріалів справи додав два Замовлення на пакування 178 763 пляшок: одне Замовлення датоване 11.03.2019 з терміном виконання послуги 11.03.2019, інше датоване 01.03.2019 з терміном виконання послуги 30.03.2019 року. За актом приймання-передачі товару після пакування пляшок горілки Зелений день у кількості 178 763 одиниці датований 30.03.2019 року. 
Відповідач-1 додав два акти приймання-передачі товару для пакування - пляшок горілки Зелений день у кількості 178 763 одиниці: один датований 01.03.2019, інший 11.03.2019. 
Відповідно до наданих Відповідачем-1 документів, Відповідач-1 прийняв за актом приймання-передачі товару для пакування від 01.03.2019 292 982 пляшок вина рожевого. За актом приймання-передачі товару після пакування від 29.03.2019 Відповідач-1 передав Відповідачу-2 запакованого товару - 292 982 пляшок вина рожевого. 
За окремими актами приймання-передачі товару після пакування на відповідну дату березня місяця 2019 року загальна кількість пляшок вина рожевого, передана після пакування, складає 300 025 одиниць.
3.11.          Щодо місця складання документів.
Склад для зберігання алкогольної продукції за адресою: м. Дніпро, вул. Журналістів, 9 було внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання згідно з наявною в матеріалах справи відповіді від Державної податкової служби України 01.11.2019 (індивідуальний номер місця зберігання 04160214170), а виключено з реєстру місць зберігання 22.05.2020.
Відповідач-1 надавав послуги з пакування алкогольної продукції за адресою: м. Дніпро, вул. Журналістів, 9 до моменту внесення вказаної адреси до реєстру місць зберігання, що підтверджується наступними доказами:
Акт надання послуг №1 від 08.01.2019 на загальну суму 38 876,40 грн.;
Акт надання послуг №117 від 14.05.2019 на загальну суму 9 225,00 грн.;
Акт надання послуг №122 від 16.05.2019 на загальну суму 20 694,00 грн.;
Акт надання послуг №136 від 23.05.2019 на загальну суму 12 398,40 грн;
Акт надання послуг №143 від 29.05.2019 на загальну суму 27 552,00 грн.;
Акт надання послуг №183 від 23.07.2019 на загальну суму 2 500,00 грн;
Акт надання послуг №185 від 24.07.2019 на загальну суму 13 000,00 грн.;
Акт надання послуг №186 від 30.07.2019 на загальну суму 8 000,00 грн.

4.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1.          06.05.2022 Відповідач-1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог про визнання правочину за Договором недійсним. 

5.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1.          Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди ухвалили рішення про визнання недійсним оспорюваного правочину у межах справи про банкрутство Боржника за позовною заявою Позивача, що не мав права її подавати, так як він на момент подання позову не був стороною правочину, не набув статусу учасника провадження у справі про банкрутство, як кредитор Боржника (його кредиторські вимоги не були визнані (формалізовані) відповідною ухвалою суду), а тому не довів порушення його прав оспорюваним Договором, що не узгоджується з висновками Верховного Суду в постановах: від 13.07.2021 у справі №   917/781/20,  від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 (ухвалена у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду) від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19, від 04.12.2019 у справі №   910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 23.01.2020 у справі №   914/444/18, від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19.
5.2.          Також згідно з аргументами в касаційній скарзі з посиланням на підставу для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, що визначена положенням пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, суди при ухваленні оскаржуваних рішень, дійшовши помилкового висновку про відсутність у сторін економічної причини (ділової мети) при вчиненні оскаржуваного правочину, не врахували висновки Верховного Суду в постановах від 17.03.2020 у справі №   812/9439/13-а, від 21.07.2020 у справі №   816/191/17, відповідно до яких судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, економічний ефект за об`єктивними причинами може не настати (збитковість операцій), а також суди вдались до такого ступеню деталізації господарської операції за Договором у первинному документі, яка не встановлена законом, зокрема щодо розбіжностей у специфікаціях (що не відповідає дійсності), тоді як наявна у справі первинна документація має всі необхідні реквізити, з якої можна встановити суть господарської операції за Договором.
5.3.          Крім цього, згідно з аргументами в касаційній скарзі з посиланням на підставу для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, що визначена положенням пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, суди, не врахувавши висновки в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №   808/760/16, згідно з якими відсутність у контрагента достатньої кількості трудових ресурсів, не є підставою для визнання господарської операції нереальною, між дійшли у спірних правовідносинах щодо Договору протилежного висновку.
5.4.          Скаржник також додав, що суди, вказуючи, що відповідачі не надали відповіді на поставлені Позивачем за правилами статті 90 ГПК України питання, не врахували перевищення встановленої законом кількості цих питань  (10).
5.5.          Крім цього, скаржник вказує на вибіркове врахування судами наданих у справі доказів, без прийняття до уваги та без оцінки тих доказів, що надані відповідачами, що могли вплинути на висновки суду, а саме докази Відповідача-2 щодо подальшої реалізації ним запакованого Відповідачем-1 товару, чим порушено положення статті 86 ГПК України та принцип вірогідності.

6.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1.          Згідно з аргументами Позивача у відзиві на касаційну скаргу він загалом погоджується із оскаржуваними рішеннями з мотивів, викладених в цих рішеннях, до яких додає, що касаційна скарга за змістом не відповідає вимогам ГПК України, скаржник послався на судові рішення не у подібних правовідносинах, кредитор наділений правом заперечувати вимоги інших кредиторів Боржника з моменту звернення із власною заявою про кредиторські вимоги  до боржника тощо.  

7.          Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо права особи заперечувати правочин, вчинений боржником
7.1.          Предметом спору є правочин, вчинений Боржником (Відповідачем-2), що заперечується Позивачем, як одним із визнаних кредиторів Боржника у справі про банкрутство. 
Вимоги Позивача первинно ґрунтувались на аргументах щодо вчинення Боржником (Відповідачем-2) оспорюваного правочину із заінтересованою особою (Відповідачем-1) з метою створення фіктивної кредиторської заборгованості Відповідача-2 у цій справі, однак який не спрямований на настання правових наслідків, а має наслідком завдання шкоди іншим кредиторам Боржника (пункт 1.3). В   подальшому ці аргументи були доповнені підставами, визначеними положеннями статті 42 КУзПБ (пункт 1.4), які були відхилені судами через незастосування цих положень до спірних правовідносин, як таких що виникли до введення в дію КУзПБ.
7.2.          Правила та підстави недійсності правочинів регламентовані положеннями Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) та Господарського кодексу України, зокрема статтею 215 ЦК   України встановлені загальні вимоги щодо недійсності правочину.
Відповідно до цієї статті ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
7.3.          Водночас, крім наведених в статті 215 ЦК України загальних вимог щодо недійсності правочину, спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 42 КУзПБ, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). 
При цьому, звертаючись до правил та підстав недійсності правочинів (що вчинені боржником), які визначені спеціальними нормами статті 42 КУзПБ, Суд зазначає, що первинно визначені Позивачем підстави не охоплювались нормами статті 42 КУзПБ, що однак, враховуючи посилання Позивача (пункт 1.3) на приписи статей 203, 215, 216 ЦК   України, не виключає можливості звернення в цьому разі з позовом про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК   України, ГК України чи інших законів.
Правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів у юридичній науці відомі як фраудаторні.
7.4.          Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
7.5.          При цьому позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та/або з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
У цьому висновку Суд звертається до правової позиці Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №   369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
7.6.          Враховуючи викладене та встановлені судами обставини (пункти 3.1-3.11) щодо:
-          змісту Договору, за яким Відповідач-1 мав надати Відповідачу-2 послуги з перепакування алкогольної продукції (пункт 3.1);
-          технічних та змістовних недоліків  та суперечностей в первинній документації до Договору (копії документів щодо якої були надані у справі та досліджені судами, а саме актів наданих послуг до Договору за період з 25.09.2018 по 08.10.2019 на загальну суму 3 981 978 грн 60 коп.: банківських виписок, специфікацій, які відповідно до пункту 5.1 Договору є невід`ємною частиною цього Договору, замовлень до Договору, актів приймання-передачі товару для пакування до Договору, актів приймання передачі товару після послуг пакування до Договору тощо;
-          відсутності доказів оформлення трудових відносин між ним та найманими працівниками та порядку залучення їх до виконання спірних господарських операцій (у тому числі наказів на відрядження, посадових інструкцій, регламентів надання послуг та інших документи);
-          недоведення наданими у  справі доказами обсягу трудових ресурсів у Відповідача-1 для виконання того обсягу робіт, що визначений умовами Договору;
-          недоведення долученими у справі первинними документами обставин: реалізації продукції, яка була перепакована саме Відповідачем-1, перепакування реалізованої Відповідачем-2 продукції, придбання Відповідачем-2 товару (чай, кава, какао, кулькові ручки тощо), який в подальшому надавався Відповідачу-1 для перепакування; 
Суд погоджується з висновками судів у в оскаржуваних рішеннях про недоведення доказами у справі надання Відповідачем-1 та отримання Відповідачем-2 послуг за Договором, відсутність реального вчинення господарських операцій, якими опосередковується виконання Договору, вчинення цього правочину без будь-якої ділової чи підприємницької мети, а, відповідно, і з висновками щодо недобросовісної поведінки сторін Договору при його укладенні - без мети настання правових наслідків.
7.7.          Суд відхиляє аргументи скаржника (пункт 5.1) із запереченням права Позивача подавати позов про визнання недійсним Договору з тих підстав, що Позивач не є стороною Договору, не був визнаним кредитором у справі про банкрутство Боржника ні на момент вчинення оспорюваного правочину, ні на дату відкриття провадження в цій справі, ні та на дату звернення із позовом про визнання оспорюваного договору недійсним, у зв`язку із чим Суд зазначає про таке. 
7.8.          Правила визначення особи, що наділяється правом заперечувати/оспорювати у справі про банкрутство правочин, вчинений боржником, мають свої особливості.
У разі заперечення такого правочину з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, коло осіб, що наділяються відповідним правом, прямо визначено положеннями частин першої, другої статті 42 цього Кодексу. 
Натомість, у разі заперечення такого правочину хоча і у справі про банкрутство, однак з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (в порядку статті 7 КУзПБ), коло осіб, що наділяються відповідним правом визначається за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (статті 15, 16 ЦК   України, стаття 4, 41, 45 ГПК   України).
Так, Верховний Суд України неодноразово наголошував (постанови від 01.06.2016 у справі №   920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №   910/31110/15), що під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. 
Згідно з частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу   України. 
В силу положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог (Позивача у спірних правовідносинах).
7.9.          Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.
Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".
7.10.          Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).
Суд звертає увагу, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, сформульованої у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.
7.11.          Отже, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.   
У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, сформульованої у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, стала правова позиція про що викладена у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20).
7.12.          З наведеними висновками також узгоджуються правила визначення кола учасників розгляду відповідного спору, які закріплені в абзаці другому частини другої статті 7 КУзПБ, відповідно до якого склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК   України. 
Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Отже, позивачем у господарській справі є особа, яка вважає, що у спірних правовідносинах її право або охоронюваний законом інтерес порушується, оспорюється чи не визнається.
Відповідачем є особа, яку позивач вважає такою що порушила, оспорює чи не визнає право або охоронюваний законом інтерес позивача.
7.13.          Згідно зі статтею 1 КУзПБ матеріально-правовий статус кредитора у справі про банкрутство у розумінні цього Кодексу, що є і учасником, і стороною у справі про банкрутство, що обумовлений та визначається наявністю вимог щодо грошових зобов`язань до боржника, формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог, з винесенням якої кредитор наділяється  відповідними правами у справі про банкрутство, що презюмуються та випливають з цього матеріально-правового статусу та визначені, зокрема статями 45, 48, 52, 64 КУзПБ (право брати участь у прийнятті рішень на зборах кредиторів, заперечувати вимоги іншого кредитора, отримувати задоволення вимог до боржника за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута тощо) (висновки Верховного Суду в постанові від 16.07.2020 у справі №   910/4475/19, пункти 56.14-56.17).
Поряд з цим матеріально-правовий зв`язок кредитора з боржником, що обумовлюється як в межах, так і поза межами справи про банкрутство наявністю вимог кредитора щодо грошових зобов`язань до боржника, а тому не вимагає їх формалізації у справі про банкрутство, наділяє кредитора статусом заінтересованої особи у розумінні наведених положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України (пункти 7.8-7.10) з правом на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, однак стороною якого цей кредитор не є, а також відповідними процесуальними правами (статті 4, 41, 42, 45, 46 ГПК   України).
При цьому Суд зазначає, що за положеннями статті 7 КУзПБ (згідно з якими склад учасників спору, стороною в яких є боржник, визначається  відповідно до ГПК   України, та є відмінними від правил визначення сторін та учасників провадження у справі про банкрутство згідно з КУзПБ) право на звернення з позовом у  спорі, стороною в яких є боржник, належить також особам, які не є учасниками (стороною) у справі про банкрутство. 
А тому, у разі звернення кредитора із таким позовом в порядку статті 7 КУзПБ, що мало місце у спірних правовідносинах, не вимагається  формалізація його вимог у справі про банкрутство у розумінні висновків в постанові від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19, пункти 56.14-56.17 (ухваленої суддями палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду), на які послався скаржник. 
Оцінка та заперечення права кредитора звернутись із відповідним позовом здійснюється за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (статті 15, 16 ЦК   України, стаття 4, 41, 45 ГПК   України, пункт 7.8 цієї постанови), зокрема, шляхом спростування особою, що заперечує відповідне право кредитора, існування у кредитора грошового зобов`язання до боржника. 
Цим висновком спростовуються протилежні аргументи скаржника (пункт 5.1).
7.14.          Суд не бере до уваги аргументи скаржника (пункти 5.2, 5.3) про помилковість висновків судів в оскаржуваних рішеннях про вчинення оспорюваного правочину без економічної мети та за відсутністю доказів реальності господарських операцій тощо) з огляду на таке.
7.15.          Ці аргументи викладені з посиланням на неврахування судами першої і апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду у відповідних постановах (від 17.03.2020 у справі №   812/9439/13-а, від 21.07.2020 у справі №   816/191/17, від 07.08.2018 у справі №   808/760/16), у яких Верховний Суд досліджував підстави для виникнення податкових зобов`язань (права на податковий кредит) за результатами оцінки проведеної господарської операції. Отже у наведених справах адміністративного провадження Верховний Суд досліджував господарську операцію у зв`язку із застосуванням норм податкового законодавства, а не положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України щодо підстав для недійсності правочину, які були застосовані судами при ухвалені оскаржуваних рішень, однак правильність застосування яких скаржником не спростовано (пункт 7.6).  
Отже зазначені скаржником в пунктах 5.2., 5.3 висновки Верховного Суду у судових рішеннях адміністративного провадження не можуть враховуватись у спірних правовідносинах, оскільки вони сформульовані у податкових правовідносинах, що не є подібними зі спірними. 
7.16.          Суд відхиляє аргументи скаржника з посиланням на допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення (пункти 5.4, 5.5), а саме неврахування судами перевищення допустимої кількості поставлених Позивачем питань у справі та вибіркове врахування наданих у справі доказів з порушенням цим правил оцінки доказів за статтею 86 ГПК України та принципу вірогідності доказів, оскільки ці аргументи зводяться до необхідності переоцінки Судом наданих у справі доказів, що суперечить повноваженням суду касаційної інстанції, закріпленим частиною другою статті 300 ГПК України, а застосування судами попередніх інстанцій  такого критерію як "вірогідність доказів" касаційний суд не перевіряє, виходячи також з меж розгляду справи касаційним судом, оскільки суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими (частина друга статті 300 ГПК   України).    
7.17.          Таким чином доводи скаржника про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі та визнання Договору недійсним не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 5.1) не отримала підтвердження під час касаційного провадження, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.
7.18.          А тому висновки судів в оскаржуваних рішеннях зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи.
У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
7.19.          Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Апенка Дмитра Валерійовича залишити без задоволення. 
2.          Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2021  у справі   №   904/6251/20 (904/313/21) залишити  без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                       О.В. Васьковський
Судді                                                                                          С.В. Жуков 
                                                                                          В.Я. Погребняк