ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
20 липня 2022 року                                                                                                          
м. Київ
 
справа № 278/1167/19
провадження № 51-1116км22  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
захисника                                                     ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця та жителя АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2021 року ОСОБА_7  визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. 
 
Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 60 000 грн та на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 5002,01 грн. 
 
Стягнуто ПАТ «Страхова Компанія «Універсальна» на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 308,51 грн.
 
Вирішено питання щодо речових доказів.
 
Згідно з вироком ОСОБА_7 23 січня 2019 року близько 14 години, керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись на 16 км + 500 м автодороги «Житомир-Чернівці» поблизу с. Корчак, Житомирського району, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами (далі – Правила дорожнього руху України), а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не переконався у тому, що зміна напрямку руху його транспортного засобу не створить небезпеки або перешкоди іншим транспортним засобам, невірно оцінив дорожню обстановку і стан транспортного засобу, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, не обрав безпечної швидкості, з урахуванням дорожніх умов і стану свого транспортного засобу, що унеможливило постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив занос свого автомобіля та виїхав на смугу зустрічного руху, де лівою кутовою частиною автомобіля зіткнувся із передньою лівою кутовою частиною бампера автомобіля «Volkswagen Caravelle», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку.
 
У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8  (пасажир автомобіля «Volkswagen Caravelle»)  отримала тяжкі тілесні ушкодження. 
 
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та представника потерпілої задовольнив частково. Вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди скасував та призначив новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення стосовного  ОСОБА_7 в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого іпризначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
 
Захисник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги як допустимі докази фактичні дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , який під час проведення цієї слідчої дії був у статусі свідка, а в подальшому підозрюваним. Під час цієї слідчої дії в порушення процесуального закону йому не було роз`яснено право не свідчити проти себе, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і дає підстави визнати фактичні дані протоколу слідчого експерименту недопустимими доказами, а також похідні від нього докази.
 
Крім цього на переконання захисника не дано належної оцінки наявним у протоколі огляду місця події суперечностям щодо місця зіткнення автомобілів, схема дорожньо-транспортної пригоди чітко не відображає місце зіткнення, а тому висновки експертиз зроблені з урахуванням наявної схеми є хибними і не можуть бути прийняті судом, як належні докази винуватості підзахисного.
 
Також захисник посилається, що органом досудового розслідування було порушено право на захист ОСОБА_7 оскільки під час оголошення підозри йому не було роз`яснено права визначені КПК, в тому числі право мати захисника, а також не дотримано вимог ст. 290 КПК.
 
Судами також не дано належної оцінки діяв водія ОСОБА_9 .
 
Таким чином, захисник вважає, що судові рішення не відповідають критеріям законності, під час ухвалення рішень суди не дотрималися вимог ст. 370 КПК. Апеляційний суд переглядаючи вирок місцевого суду, не виконав приписів статей 404, 409, 419 КПК, відповіді на його доводи є неповними та невмотивованими. Ухвалюючи рішення, суди не взяли до уваги правових висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах № № 295/13008/15-к та 345/522/16-к.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив її задовольнити. Звернув увагу Суду на те, що суди належним чином не оцінили фактичних даних, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту, в частині нероз`яснення підзахисному права не свідчити проти себе, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вважає, що органом досудового розслідування було суттєво порушено право на захист ОСОБА_7 , оскільки період між врученням підозри та складанням обвинувального акта а цьому кримінальному провадженні припав на вихідні дні і тому ОСОБА_7 був позбавлений права залучити захисника.        
     
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, та вважала, що викладені в ній доводи є необґрунтованими, просила Суд судові рішення стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни. Звернула увагу Суду, що доводи захисника про порушення права на захист ОСОБА_7 органом досудового розслідування є безпідставними, оскільки слідчим із дотриманням КПК вручено повідомлення про підозру ОСОБА_7 , при цьому роз`яснено його права, що підтверджується копією повідомлення про підозру і пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного з підписом ОСОБА_7 про ознайомлення.    
 
Мотиви Суду 
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, думку прокурора та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню на таких підставах. 
 
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з дотриманням вимог            ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
 
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 (водія автомобіля «Volkswagen Caravelle», з яким сталося зіткнення),   ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , і ОСОБА_13  (пасажирів автомобіля «Volkswagen Caravelle»), ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 яка підтвердила дані висновку судово-медичної експертизи № 1289 від 23 квітня 2019 року, повідомила, що встановлені тілесні ушкодження утворилися внаслідок сильного перерозгинання по інерції, яке могло настати лише від ударів автомобілів та виключила можливість отримання таких ушкоджень внаслідок перекидання автомобіля, у якому перебувала потерпіла, чи отримання їх від удару вантажем.
 
Суд першої інстанції дослідив, зіставив, проаналізував і поклав в основу обвинувального вироку як докази винуватості ОСОБА_7 , дані, що містяться: у протоколі огляду місця події від 23 січня 2019 року із фототаблицею, який відображає напрямок руху автомобілів «Volkswagen Caravelle» і «ВАЗ 2108», їх розташування після дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження вказаних транспортних засобів (автомобіль «Volkswagen Caravelle» має механічні пошкодження у вигляді пошкодження даху, передніх правої, лівої сторони та задньої частини,  автомобіль «ВАЗ 2108» пошкоджена передня ліва сторона; у висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 3/174 від 03  квітня 2019 року, згідно якого з урахуванням встановлених пошкоджень у автомобілів первинний контакт транспортних засобів відбувся між лівою кутовою частиною переднього бампера автомобіля «Volkswagen Caravelle» та лівою частиною переднього бампера автомобіля «ВАЗ 2108», з технічної точки місце зіткнення автомобілів по ширині дороги розташовується на проїзній частині в безпосередній близкості зафіксованих пластикових уламків, в межах концентрації осипу, розміром в повздовжньому напрямку 6,6 м в поперечному напрямку 7,2 м (т.1, а.с. 247-261); у висновку судово-медичної експертизи № 1289 від 23 квітня 2019 року за медичними документами щодо ОСОБА_8 , згідно якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження; у висновках судової автотехнічної експертизи від 04 та 05 березня 2019 року про те, що автомобілі «Volkswagen Caravelle» та «ВАЗ 2108» у момент дорожньо-транспортної пригоди мала технічно працездатний стан, характерних ознак раптової відмови будь-яких систем автомобіля, які  впливають на безпеку дорожнього руху і могли б знаходитися у причинному зв`язку із виникненням аварійної обстановки та даної ДТП, не встановлено; у протоколах слідчих експериментів від 12 березня 2019 року за участю ОСОБА_7 та від  13 березня 2019 року за участю ОСОБА_9 ; у висновку судової експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № 3/341 від 24 квітня           2019 року, згідно якого  в умовах місця пригоди, при заданих вихідних даних, в діях водія ОСОБА_7 вбачається недотримання вимог пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору в причинному зв`язку з створенням аварійної обстановки та виникненням даної ДТП знаходиться виїзд автомобіля «ВАЗ 2108» на смугу руху автомобіля «Volkswagen Caravelle» в момент розташування останнього від лінії руху автомобіля «ВАЗ 2108» на відстані значно меншої відстані необхідної для зниження швидкості та для зупинки автомобіля «Volkswagen Caravelle» з метою запобігання зіткненню. З технічної точки зору в діях водія автомобіля «Volkswagen Caravelle», невідповідностей технічним вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху не вбачається.      
 
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтуються висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 цього Кодексу. Суд звертає увагу, що оцінка достовірності встановлених доказів не належить до компетенції Верховного Суду. 
 
За встановлених фактичних обставин місцевий суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі  тілесні ушкодження.
 
Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені в ній доводи та прийняв аргументоване рішення про обґрунтованість і вмотивованість вироку в частині доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, апеляційний суд не встановив, вказав відповідні мотиви  необґрунтованості доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі, з чим погоджується й колегія суддів. Доводи захисника про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи є безпідставними. 
 
Слушними є висновки апеляційного суду про те, що показання свідка ОСОБА_9 та інших свідків – пасажирів автомобіля «Volkswagen Caravelle», що ОСОБА_7 унаслідок заносу виїхав на зустрічну смугу та не впоравшись з керуванням допустив зіткнення, є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими наведеними у вироку письмовими доказами, в тому числі і фактичними даними протоколу огляду місця події.
 
Суди на підставі висновків експертиз та пояснень допитаного експерта ОСОБА_16 встановили, що водій автомобіля «Volkswagen Caravelle» ОСОБА_9 , з урахування його швидкості руху та швидкості руху автомобіля обвинуваченого, а також відстані, яка була між ними в момент виникнення небезпеки у виді виїзду ОСОБА_7 на смугу зустрічного руху, не мав технічної можливості шляхом гальмування уникнути зіткнення, навіть якби автомобіль обвинуваченого у момент зіткнення не перебував у русі.
 
Колегія суддів, не погоджується з доводами захисника про визнання недопустимими фактичних даних, які містяться у протоколі огляду місця події, оскільки протокол відповідає вимогам статей 104, 105 КПК. Крім цього, захисник не конкретизує, в чому суть протиріч даних цього протоколу та як вони спростовують висновки суду про винуватість ОСОБА_7 .  
 
Потерпіла ОСОБА_8 і свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що в момент зіткнення автомобіль ОСОБА_7 перебував у русі. Експерт  ОСОБА_16  ствердив, що автомобіль засудженого після зіткнення міг знаходитись за осипом у напрямку його руху, як зафіксовано на схемі ДТП, виключно у випадку, якщо під час зіткнення він перебував у русі.
 
Таким чином, показання потерпілої, свідків та експерта ОСОБА_16 , які підтверджуються висновком експертизи, спростовують версію обвинуваченого про те, що його автомобіль перебував у нерухомому стані після виїзду на зустрічну смугу.
 
За змістом ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
 
Не виявивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника в частині  встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження  вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.
 
Колегія суддів вважає, що під час перегляду вироку стосовно ОСОБА_7 апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.  
 
Оцінюючи правомірність постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень із точки зору правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки судів про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, є обґрунтованими, судові рішення постановлено з дотриманням вимог КПК.
 
Колегія суддів не може погодитись із доводами захисника про те, що слідчий експеримент є недопустимим доказом з огляду на п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК, оскільки ОСОБА_7 було залучено до його проведення 12 березня 2019 року як свідка.
 
Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК метою слідчого експерименту відповідно є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
 
Тобто відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.
 
Залучення ОСОБА_7 до проведення слідчого експерименту як свідка не вказує на недопустимість самого протоколу слідчого експерименту, адже відомості, які він надав під час цієї слідчої дії, не є показаннями в розумінні статей 84, 95 КПК, а є складовою частиною протоколу слідчого експерименту.
 
Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд дійшов висновку, що протокол слідчого експерименту від 12 березня 2019 року відповідає вимогам статей 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, а тому дані в сукупності з іншими доказами покладено в основу обвинувального вироку. Місцевий суд, мотивуючи свої висновки в цій частині, обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 будь-яких зауважень чи заперечень із приводу порушень його прав у ході проведення цієї слідчої дії не висловлював. Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що під час слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, спрямовані на порушення прав ОСОБА_7 , або його в будь-якій формі примушували до визнання тих чи інших обставин дорожньо-транспортної пригоди. Тому відсутні підстави стверджувати, що висновки транспортно-трасологічної експертизи, експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди та судово-медичної експертизи є недопустимими доказами.
 
Таким чином, зазначеному протоколу слідчого експерименту місцевий суд надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.
 
Крім цього, під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів встановила, що протокол слідчого експерименту від 12 березня 2019 року був предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, такому доказу надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
 
Відповідно до змісту протоколу слідчого експерименту, перед початком вказаної слідчої дії ОСОБА_7 було роз`яснено його права визначені ст. 66 КПК, у тому числі щодо права на правову допомогу адвоката та відмову давати показання проти себе.
 
Колегія суддів бере до уваги, що висновки експертиз не ґрунтуються виключно на  слідчому експерименті, а є результатом сукупності всіх фактичних даних, які були предметом експертного дослідження, тому доводи захисника про те, що висновки експертиз повинні бути визнані недопустимими доказами також із цих підстав є неприйнятними.      
 
Крім того, необґрунтованими є посилання захисника на висновки, які містяться в постановах Верховного Суду, оскільки фактичні дані, що стосуються проведення слідчого експерименту в цьому кримінальному провадженні, не є ідентичними тим, які відображені в цих рішеннях.  
 
Свої висновки про те, що саме між діями ОСОБА_7 та їх наслідками, є необхідний і достатній причинний зв`язок, суди належним чином обґрунтували, давши оцінку всій сукупності доказів. У тому числі обґрунтували свій висновок, що зіткнення  автомобілів відбулось на зустрічній смузі руху відносно напрямку руху автомобіля ОСОБА_7 .       
 
Також захисник посилається на суперечливість висновків судів, однак не конкретизує, в чому вона виражається та як вплинула на законність прийнятих судових рішень.
 
Доводи захисника про те, що суди не недали оцінки діям іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди – водія ОСОБА_9 , спростовуються змістом судових рішень. Як вже зазначалось вище, суди вказали, що на підставі висновків експертиз та пояснень експерта ОСОБА_16 встановлено, що водій автомобіля «Volkswagen Caravelle» ОСОБА_9 , з урахування швидкості руху його та транспортного засобу автомобіля ОСОБА_7 , а також відстані, яка була між ними в момент виникнення небезпеки у вигляді виїзду ОСОБА_7 на смугу зустрічного руху, не мав технічної можливості шляхом гальмування уникнути зіткнення, навіть якби автомобіль обвинуваченого в момент зіткнення не перебував у русі.
 
Не є прийнятними доводи захисника про те, що під час досудового розслідування було порушено право на захист ОСОБА_7 , оскільки в ході вручення підозри йому належним чином не було роз`яснено права на захист, а також вручення підозри відбулось у вихідний день (субота 27 квітня 2019 року), а оголошення про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, завершення досудового розслідування і затвердження обвинувального акта – в перший робочий день (вівторок 30 квітня 2019 року). Такими діями органу досудового розслідування ОСОБА_7 був позбавлений права вчасно звернутися за правовою допомогою. 
 
Ці доводи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки відповідно до наявних матеріалів ОСОБА_7 27 квітня 2019 року було  повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, при цьому вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного і роз`яснено право на захист, про що міститься відповідний підпис. 
 
Стверджувати про порушення права на захист ОСОБА_7 , виходячи з того, що з дня повідомлення про підозру і складання обвинувального акта пройшло мало часу і тим самим це позбавило ОСОБА_7 можливості вчасно звернутися за правовою допомогою, в цьому конкретному випадку немає підстав, оскільки старший слідчий ОСОБА_17 повідомив  ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та роз`яснив його право на кваліфіковану правову допомогу, яке він може реалізувати шляхом обрання собі захисника самостійно або призначення безоплатно за рахунок держави, що підтверджується протоколом, у якому міститься особистий підпис ОСОБА_7 . Однак таким правом на той час він не  скористався та власноручно засвідчив, що свої інтереси буде захищати самостійно. Надалі ОСОБА_7 скористався цим правом, і суд на стадії підготовчого судового засідання залучив захисника із центру вторинної безоплатної правової допомоги. Як правильно  встановив місцевий суд, захисник займав активну позицію у кримінальному провадженні, а тому немає підстав для висновку про абсолютне порушення права на захист ОСОБА_7 . 

Крім того,  цього, слушною є позиція місцевого суду, який визначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки та застосував до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Обґрунтовуючи можливість звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання, місцевий суд врахував його особу, ступінь тяжкості вчиненого злочину, скоєного з необережною формою вини, думку потерпілої, яка узгоджується з позицією прокурора про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Колегія суддів вважає, що місцевий суд при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_7 дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначене основне та додаткове покарання перебуває у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєного кримінального правопорушення і особою винного. До того ж суд обґрунтовано взяв до уваги обставини, які за законом мають значення, та звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання, встановивши іспитовий строк.  
 
Отже, на думку Суду, покарання, обране ОСОБА_7 ,відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде гарантувати безпеку для суспільства, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень й іншими особами.
 
Суд бере до уваги, що захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, у касаційній скарзі не наводить будь-яких доводів на підтвердження призначення ОСОБА_7  менш суворого покарання, ніж визначив місцевий суд, у зв`язку з чим немає підстав вважати призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
 
Інші доводи захисника, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, повноти дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли бути безумовною підставою для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив. 

 
Враховуючи викладене, Суд вважає за необхідне касаційну скаргу захисника ОСОБА_6  залишити без задоволення.
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                       ОСОБА_3