ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/6392/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу в м. Дніпрі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року (суддя суду 1 інстанції Сіпака А.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                          
                                                ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність щодо виплати позивачу пенсії за період з березня 2016 року по грудень 2018 року;
стягнути з відповідача на користь позивача за період з березня 2016 року по грудень 2018 року, включно, нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 232 089,79 грн.;
допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць. 
В обґрунтування адміністративного позову посилався на те, що позивач відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»  перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за віком. З 01.03.2016 позивачу припинено виплату пенсії за віком. На неодноразові звернення позивача до пенсійного органу щодо причин припинення виплати пенсії та її поновлення, листом від 22.06.2021 відповідач повідомив, що на виконання Постанови №136 позивачу припинено виплату пенсії з 01.03.2016. У цьому ж листі зазначено, поновлення виплати пенсії здійснюється відповідно до пункту 17 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016. Поновлення виплати пенсії проводиться шляхом особистого звернення пенсіонера до територіального органу Пенсійного фонду України. На підставі рішення №12-20 від 06.11.2018 Районної комісії з питань призначення (відновлення) та контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачу поновлено виплату пенсії. Також відповідачем зазначено щодо виплати заборгованості позивачу за період з березня 2016 року по грудень 2018 року, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014, що нарахована пенсія виплачуватиметься після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку та надходження (виділення) коштів. Відповідно до довідки від 17.06.2021 розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії позивача складає 232 089,79 грн. Таким чином, позивач вважає протиправною таку бездіяльність відповідача та просить позов задовольнити.  
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, включно, у сумі 232 089,79 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору, просив його скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, включно, у сумі 232 089,79 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 за період з  01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року включно нараховану, але не виплачену пенсію у розмірі 232 089,79 грн. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подати звіт про виконання рішення суду і допустити негайне виконання в межах суми за 1 місяць. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що незважаючи на те, що спір щодо розміру заборгованості з виплати пенсії у справі відсутній, відповідач добровільно її не виплачував. Позивач вважає, що саме стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої пенсії  призвело б до бажаного результату та поновило б законні права позивача. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії позивач зазначив, що оскільки відповідач ухилився від виконання своїх обов`язків, відповідні виплати не здійснював, то таке відношення не призведе до ефективного поновлення права позивача, що є підставою для суду допустити негайне виконання рішення суду.  
Також, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати повністю та залишити позовну заяву без розгляду, з підстав порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що позовні вимоги щодо виплати пенсії позивача за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року повинні бути залишені без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України. Так, звертаючись до суду 26.07.2021 позивав вже знав, що з 01.03.2016 пенсію не отримує. Отже, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З огляду на те, що позивач не навів доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача підлягають залишення без розгляду.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. 
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером та з 09.12.2014 відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII перебуває на пенсійному обліку і отримує пенсію за віком.
У зв`язку із проведенням антитерористичної операції, позивач був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Бердянськ за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка №2306011373 від 17.02.2015.
З 01.03.2016 Бердянським об`єднаними управлінням Пенсійного фонду України  в              м. Запоріжжі позивачу припинено виплату пенсії за віком.
Згодом позивач став на облік в м. Запоріжжі як внутрішньо переміщена особа та 23.10.2018 звернувся до Комунарського управління Пенсійного фонду України за відновленням пенсійних виплат. Також  позивач звертався до пенсійного органу через свого представника для відновлення та захисту своїх порушених прав.
З 01.01.2019 пенсійні виплати позивачу були поновлені.
15.04.2019 позивач звертався з клопотанням до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя, в якому просив виплатити заборгованість з виплати пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року.
Листом від 26.04.2019 Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя повідомило заявника, що виплата пенсії була поновлена з січня 2019 року, а роз`яснення стосовно підстав припинення виплати пенсії з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року управління надати не може через те, що позивач на день зупинення виплати пенсії не перебував на обліку в управлінні, а в матеріалах макету електронної справи відсутні такі документи. 
Подальше листування позивача з Бердянським відділом обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду в Запорізькій області (де знаходилась пенсійна справа позивача) та Шевченківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України  в м. Запоріжжя (до якої було направлено пенсійну справу позивача) не дало результату, підстави зупинення виплати пенсії позивачу не були повідомлені, заборгованість з виплати пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року не погашена.   
Представник позивача звернувся з адвокатським запитом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив повідомити причини зупинення виплати пенсії та який розмір заборгованості з пенсійних виплат за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року. Також просив повідомити коли буде погашена заборгованість за вказаний період.
Листом від 22.06.2021 №0800-0207-8/42626 Відділу обслуговування громадян № 4 Управління обслуговування  громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомлено заявника, що на виконання Постанови №136 позивачу припинено виплату пенсії з 01.03.2016. Поновлення виплати пенсії здійснюється відповідно до пункту 17 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016. Поновлення виплати пенсії проводиться шляхом особистого звернення пенсіонера до територіального органу Пенсійного фонду України. На підставі рішення №12-20 від 06.11.2018 Районної комісії з питань призначення (відновлення) та контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачу поновлено виплату пенсії. Щодо виплати заборгованості за період з березня 2016 року по грудень 2018 року відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 та вказує, що нарахована пенсія виплачуватиметься після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку та надходження (виділення) коштів.
Згідно довідки від 17.06.2021, яка долучена до відповіді від 22.06.2021 на адвокатський запит, розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року становить 232  089,79 грн.   
Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю відповідача щодо нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року у розмірі                 232 089,79 грн., позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Щодо твердження відповідача стосовно пропущеного позивачем строку звернення до суду із цим позовом, суд зазначає наступне. 
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.08.2021 у справі №320/8317/20 зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).
Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду (постанова від 31.03.2021, справа № 240/12017/19, адміністративне провадження №К/9901/15971/20).
Водночас, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що згідно положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Отже, строк давності не застосовується до вимог щодо нарахованих пенсій.
В спірних же правовідносинах у цій справі, сума пенсії була нарахована відповідачем, але не виплачена позивачу за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року  у розмірі 232 089,79 грн. 
При цьому, спір відносно нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами відсутній у цій справі.
З урахуванням викладеного, твердження відповідача щодо пропуску позивачем встановленого частиною другою статті 122 КАС України строку звернення до суду з позовом є необґрунтованим та спростовується вищенаведеним. 
Стосовно протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 232 089,79 грн. 
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Згідно зі ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України.
З матеріалів справи слідує, що згідно довідки від 17.02.2015 позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.
Однак, позивачу було припинено виплату пенсії з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року та повідомлено позивача листом від 22.06.2021, що її буде проведено лише після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку та надходження (виділення) коштів. 
За довідкою відповідача, позивачу нараховано, але не виплачено пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року (а.с. 22).  
Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Частиною 1 статті 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.
Так, частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.
Приписами частини 2 ст. 49 Закону № 1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. 
Пункт 5 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів. 
В той же час, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії.
Судом встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що всупереч зазначеним вимогам чинного законодавства, відповідного рішення про припинення виплати пенсії позивачу управлінням не приймалось.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV для припинення пенсії позивачу. 
Враховуючи викладене, відповідачем порушено вимоги ст. 49 Закону № 1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), від 27 червня 2018 року (справа № 688/1196/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).
Посилання відповідача у листі від 22.06.2021 на те, що вказані суми соціальних виплат виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, суд зазначає таке.
Нормативно правові акти на які посилається відповідач, не є законами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Отже, припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її невиплати (припинення), оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України, а тому доводи апелянта, що пенсія виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на теперішній час не прийнято є безпідставними з підстав зазначених вище.
Відтак, враховуючи те, що спір відносно нарахованої заборгованості перед позивачем за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 232  089,79 грн. між сторонами відсутній у цій справі, колегія суддів зазначає, що невиплата пенсії позивачу за вищевказаний період не відповідає критеріям правомірності дій суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення виплати заборгованості пенсії за спірний період підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог про звернення рішення суду до негайного виконання, на підставі п.1 ч. 1 ст. 371 КАС України.
Приписами п.1 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
В силу приписів ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
При цьому, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його проголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Після набрання законної сили рішенням суду інститут негайного виконання рішення не може бути застосований, так як рішення, яке набрало законної сили, у відповідності до ст.370 КАС України, є обов`язковим і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до ст.325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, а тому підлягає обов`язковому виконанню в повному обсязі без додаткового присудження до негайного виконання окремої його частини.
Щодо необхідності встановлення судового контролю, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.
Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 14 КАС України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності підстав вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, включно, у сумі 232 089,79 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену пенсію за період з березня 2016 року по грудень 2018 року включно, у розмірі 232 089,79 грн.
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров