ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року 
м. Київ
cправа №  907/214/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Багай Н.О., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Голуба Є.В.,

Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області -  не з`явився,

Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції
Національної академії аграрних наук України - Габрієляна А.Г.,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Україна Груп» - не з`явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Екотехнік» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури 

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 (у складі колегії суддів: Галушко Н.А. (головуючий), Желік М.Б., Орищин Г.В.)
та рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2021 (суддя Ушак І.Г.)
у справі № 907/214/20

за позовом Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області
до Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Україна Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Екотехнік»
про визнання недійсним договору та звільнення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року Берегівська окружна прокуратура (далі - прокурор) звернулася до суду з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру) до Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (далі - Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція), Товариства з обмеженою відповідальністю «Екотехнік Україна Груп» (далі - ТОВ «Екотехнік Україна Груп»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Екотехнік» (далі - ТОВ «Агро Екотехнік»; залученого до участі у справі як співвідповідача ухвалою від 18.12.2020) про  визнання недійсним договору про виконання наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій від 03.12.2015 № 14 (з урахуванням додаткової угоди від 01.02.2019), укладеного між відповідачами, про виконання робіт на земельній ділянці площею 108,5517 га вартістю 32  109  592,86 грн; зобов`язання ТОВ «Агро Екотехнік» звільнити земельні ділянки  загальною площею 108,5517 га, а саме площею 15,8652 га кадастровий номер 2120480100:02:000:0019, площею 55,4941 га кадастровий номер 2120480100:10:001:0121, площею 2,0 га кадастровий номер 2120480100:02:000:0018, площею 35,1924 га кадастровий номер 2120480100:01:000:0206.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний договір є удаваним правочином, який вчинено між відповідачами з метою приховати інший правочин - оренди землі, зміст якого суперечить вимогам Земельного кодексу України (далі - ЗК) та Закону України «Про оренду землі», тому цей договір має бути визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а земельна ділянка загальною площею 108,5517 га звільнена ТОВ «Агро Екотехнік».
Підстави звернення до господарського суду за захистом інтересів держави прокурор обґрунтовує тим, що уповноваженим органом - ГУ Держгеокадастру не вжито жодних заходів до усунення порушень інтересів держави, у тому числі шляхом подачі позову про визнання зазначеного договору недійсним, що вказує на усвідомлену пасивну поведінку цієї особи та є підставою для пред`явлення позову прокурором в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру.
Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція, заперечуючи проти позову, заявила про застосування позовної давності.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.02.2022, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у березні 2022 року Заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просив  скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.04.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 907/214/20 за касаційною скаргою Заступника керівника Львівської обласної прокуратури з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.06.2022.
Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція у відзивах на касаційну скаргу зазначила про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просила залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
30.05.2022 Заступник керівника Львівської обласної прокуратури направив до Верховного Суду відповідь на відзив та письмові пояснення.
Справа розглядається судом касаційної інстанції у розумний строк з урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (із змінами).
ГУ Держгеокадастру, ТОВ «Екотехнік Україна Груп», ТОВ «Агро Екотехнік» в судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора та Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
При вирішені справи судами попередніх інстанцій установлено, що 03.12.2015 між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією (сторона-1) і ТОВ «Екотехнік Україна Груп» (сторона-2) укладено договір № 14 про виконання наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій. У договорі сторони зазначили, що співробітництво за цим договором відповідає їх статутним цілям і завданням та спрятиме їх виконанню, підвищенню ефективності використання паливно-енергетичних ресурсів і посиленню конкурентоспроможності національної економіки, активізації міжнародного співробітництва в рамках реалізації стратегії енергетичної  безпеки держави відповідно до умов постанови від 01.03.2010 № 243 «Про затвердження Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відновлювальних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010-2015 роки».
За умовами пункту 1.1 договору з метою сприяння у вирішенні статутних завдань, всебічного заохочення і підтримки науково-дослідницьких робіт, спрямованих на розвиток виробництва та використання альтернативних джерел енергії  сторони домовилися здійснювати обмін інформацією та здійснювати співробітництво, що не суперечать чинному законодавству України, а також відповідно до умов цього договору сторони зобов`язалися діяти з метою успішного виконання статутних завдань та програмних цілей кожної із сторін.
Відповідно до вимог положень цього договору ТОВ «Екотехнік Україна Груп» зобов`язалося власними силами та за власні кошти виконати роботи по реконструкції саду для енергозберігаючих технологій на земельних ділянках загальною площею 106,8328 га (у тому числі прилеглі меліоративні канали, які згідно з довідкою Держземагенства від 09.02.2015 № 34-702-0.1-973/2-15 відносяться до групи земель «Під водою»), за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, Астейська сільська рада, а Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція зобов`язалася здійснювати відповідний  науковий супровід щодо виконання ТОВ «Екотехнік Україна Груп» технологічних процесів  по таких роботах і результатів таких робіт (пункт 1.2); під роботами з реконструкції саду для енергозберігаючих технологій сторони узгодили здійснення стороною-2 на території зазначеної земельної ділянки висадки дерев павловнії з наступним зрубом/зрізом таких дерев для виготовлення відповідної деревини альтернативного твердого палива (підпункт 1.2.1).
Для реалізації завдань, визначених у пункті 1.2 договору, сторона-1 надає свою згоду (дозвіл) стороні-2 на тимчасове, протягом 15 календарних років з моменту підписання цього договору, ведення робіт по реконструкції саду для енергозберігаючих технологій на площі 106,8328 га, яка визначена сторонами на карті, що є додатком до цього договору (підпункт 1.3.1); зобов`язується забезпечити вільний доступ до площадки персоналу сторони-2, а також залученим стороною-2 спеціалістам та фахівцям, а також транспорту та техніки, у тому числі необхідних для проведення робіт з реконструкції саду для  енергозберігаючих технологій на площадці, а також зобов`язується не здійснювати жодних перешкод у цьому (підпункт 1.3.2).
За змістом пункту 1.4 договору для реалізації завдань, визначених у пункті 1.2 договору, сторона-2 своїми або залученими силами здійснює реконструкцію саду для енергозберігаючих технологій на площадці (підпункт 1.4.2); за науковий супровід з реконструкції саду для енергозберігаючих технологій, з метою забезпечення протягом дії цього договору підтримання стороною-1 в належному стані площадки, сторона-2 зобов`язалася сплатити стороні-1 суму грошових коштів: з 20.11.2015 по 20.11.2017 - 800,00 грн з ПДВ за 1 га, що загалом становить 170  932,48 грн шляхом коригування плати на індекс інфляції; надалі з 20.11.2017 по 20.11.2020 - 1050,00 грн з ПДВ за 1 га, що загалом становить 336  523,32 грн шляхом коригування плати на індекс інфляції; з 20.11.2020 до закінчення терміну договору - 1  550,00 грн з ПДВ за 1 га , що в загалом становить 165  590,84 грн за кожен наступний рік шляхом коригування плати на індекс інфляції (підпункт 1.4.2).
01.02.2019  між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією (сторона-1), ТОВ «Екотехнік Україна Груп» (сторона-2) та ТОВ «Екотехнік Україна Груп», ТОВ «Агро Екотехнік» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору 03.12.2015 № 14 (з урахуванням договору від 18.12.2020 про виправлення описки у додатковій угоді від 01.02.2019), за змістом якої, зокрема, у преамбулі та реквізитах сторін стороною-2 за договором визначено ТОВ «Агро Екотехнік»; доповнено договір пунктом 1.2.2, відповідно до якого земельні ділянки, визначені у додатку до договору, замовнику не передаються, а залишаються у фактичному та безпосередньому володінні та користуванні виконавця, у власності держави; у пункті 1.3.1 договору словосполучення «на площі 106,8328 га» замінено на «...земельних ділянках: площею 15,8652 га, кадастровий номер 2120480100:02:000:0019, площею 55,4941 га, кадастровий номер 2120480100:10:001:0121, площею 2,0 га, кадастровий номер 2120480100:02:000:0018, площею 35,1924 га, кадастровий номер 2120480100:01:000:0206»; підпункт 1.4.2 викладено в новій редакції, за змістом якої, зокрема, сума грошових коштів, що підлягає сплаті стороною-2 стороні-1з 01.02.2019 до закінчення терміну дії договору становить по 15  000,00 грн з ПДВ за місяць шляхом коригування плати на індекс інфляції.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного договору та зобов`язання ТОВ «Агро Екотехнік» звільнити земельну ділянку загальною площею 108,5517 га , послався на те, що договір про виконання наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій від 03.12.2015 № 14 (з урахуванням додаткової угоди від 01.02.2019), укладений між відповідачами, суперечить положенням законодавства, оскільки Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція не зверталася до Національної академії аграрних наук України як до органу управління майном за погодженням на укладення оспорюваного договору, за яким земельна ділянка фактично передається в платне користування іншій особі. Водночас цей правочин не спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто є удаваним правочином, оскільки фактично надає можливість суб`єкту господарювання за плату та у визначений строк користуватися земельними ділянками, які перебувають на праві постійного користування у дослідної станції, що за своєю правовою природою має ознаки договору оренди землі, який суперечить вимогам статей 4, 13, 15 Закону України «Про оренду землі», статей 92, 93, 95, 116, 122, 152 ЗК.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, мотивував таке рішення тим, що оспорюваний договір не містить ознак договору оренди землі, оскільки земельна ділянка не вибувала з користування дослідної станції та не передавалася ані ТОВ «Екотехнік Україна Груп», ані  у подальшому ТОВ «Агро Екотехнік» у користування; в оспорюваному правочині відсутні істотні умови, які б надавали йому характер договору оренди відповідно до закону. Натомість за висновками суду цей договір є змішаним правочином, що містить елементи договору про надання послуг та договору на виконання науково-дослідних робіт, який відповідає вимогам законодавства.
У поданій касаційній скарзі Заступник керівника Львівської обласної прокуратури послався, зокрема на те, що судами при вирішенні спору неправильно застосовано статті 11, 202, 203, 207, 215, 235, 901 ЦК, статті 78, 92, 93, 95, 122, 124 ЗК, статті 1, 4, 6, 13, 15, 16, 25 Закону України «Про оренду землі» та не надано належної оцінки умовам договору, укладеного між відповідачами, зокрема стосовно того, що оспорюваний договір містить усі істотні умови договору оренди землі, при цьому його умови не властиві ні договору про надання послуг, ні договору на виконання науково-дослідних робіт, що свідчить про удаваний характер цього правочину, який вчинено відповідачами з метою приховати інший правочин, а саме договір оренди земельних ділянок, які є власністю держави і перебувають у постійному користуванні дослідної станції. Водночас цей договір не відповідає вимогам закону, оскільки відповідачами не було дотримано порядку передачі такої землі в оренду; так, спірна земельна ділянка є державною власністю, а передача таких земель в оренду здійснюється за результатами проведення торгів, дослідна станція не вправі виступати орендодавцем земельних ділянок державної форми власності, отже, зазначені обставини є підставою для визнання договору недійсним. При обґрунтуванні підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, скаржник послався на те, що судами при вирішенні справи в оскаржених судових рішеннях застосовано зазначені норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 20.02.2019 у справі № 917/2060/17, від 07.07.2021 у справі №  903/601/20, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 № 927/1099/20, від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, від 19.06.2019 у справі № 920/22/18, від 10.02.2021 у справі № 907/568/19, від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Верховний Суд, переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.
Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що за своєю правовою природою оспорюваний договір є саме договором    про виконання наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій, який  є змішаним правочином, що містить елементи договору про надання послуг та договору на виконання науково-дослідних робіт та відповідає вимогам закону, а не договором оренди земельної ділянки, що свідчить про помилковість доводів прокурора щодо удаваності цього правочину.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Відповідно до положень статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК.
Так, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зазначена норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК),  згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до статті 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За таким правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають з його змісту.
Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Правовідносини сторін у цій справі урегульовано договором про виконання наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій від 03.12.2015 № 14 (зі змінами), який просить визнати недійсним прокурор в інтересах держави особі ГУ Держгеокадастру з тих підстав, що цей договір за своєю правовою природою є договором оренди землі, оскільки, зокрема, за його умовами право, передбачене частиною 1 статті 92 ЗК, використовується не землекористувачем, тому цей правочин вчинений з метою приховання іншого правочину (удаваний правочин).
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 17.01.2019 у справі №     923/241/18, від 21.05.2019 у справі №    925/550/18, на які здійснено посилання прокурором у касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
Відповідно до статті 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За змістом статті 892 ЦК за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов`язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов`язується прийняти виконану роботу та оплатити її.
У свою чергу відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК, Законом України «Про оренду землі»   та іншими нормативно-правовими актами.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Таким чином, на відміну від договору надання послуг, за яким виконавець за завданням замовника виключно надає послугу, за що отримує винагороду та не має підстав і мотивів сподіватися на отримання іншого прибутку чи права власності на продукцію, отриману в результаті такої діяльності, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей. При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки) у визначений строк та отримання продукції/доходів від такої діяльності.
У постановах Верховного Суду, на які прокурором здійснено посилання у касаційній скарзі на підтвердження підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, наведено висновки щодо необхідності здійснення аналізу умов оспорюваного договору на предмет його відповідності положенням наведених норм права при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, та з`ясування всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору.
Разом із тим, за висновками Верховного Суду, наведеними у зазначених постановах, суд, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Поряд із цим, згідно з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №     923/241/18, від 21.05.2019 у справі №    925/550/18, (на які також здійснено посилання прокурором у касаційній скарзі на обґрунтування відповідних підстав касаційного оскарження судових рішень), державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.
Суди першої та апеляційної інстанцій у справі, яка розглядається, при вирішенні спору належним чином не з`ясував характер спірних правовідносин сторін та правової природи оспорюваного договору, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема умови оспорюваного договору на предмет його відповідності вимогам закону, мету цього договору з огляду на його умови щодо строку фактичного користування земельними ділянками (з відповідними кадастровими номерами та їх площею),  прав і обов`язків сторін, умови, які передбачають, у тому числі обов`язок Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції забезпечувати вільний, безперешкодний доступ персоналу, техніки тощо сторони-2 (ТОВ «Екотехнік Україна Груп»/ ТОВ «Агро Екотехнік») до земельних ділянок, які є державною власністю та перебувають на праві постійного користування у цього державного підприємства, та обов`язок сторони-2 сплатити стороні-1 грошові кошти, розрахунок і порядок оплати яких наведено у пункті 1.4 договору, а, отже, не з`ясували, чи не спрямоване таке використання земельних ділянок на умовах наукового супроводу щодо реконструкції саду для енергозберігаючих технологій прихованій меті передачі цих земельних ділянок в оренду ТОВ «Екотехнік Україна Груп», а у подальшому ТОВ «Агро Екотехнік», і якщо так, чи відповідає правочин, який сторони вчинили насправді, вимогам законодавства, що регулює такі правовідносини, у тому числі щодо розпорядження Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією земельними ділянками, які перебувають у державні власності,  у такий спосіб.
При цьому, без належного з`ясування  характеру таких правовідносин сторін, висновок суду апеляційної інстанції про те, що предметом оспорюваного договору є не обробіток земельних ділянок з певною метою, а науково-дослідницькі та сільськогосподарські роботи, а плата за умовами договору не визначена як орендна, тому відсутні підстави вважати цей договір удаваним правочином, є передчасними.
Отже, зважаючи на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного у цій справі договору не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним відповідно до норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК  при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору було неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, що підлягають застосуванню, та порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суди дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не дослідили зібрані докази й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2021 у справі № 907/214/20 скасувати.

3. Справу № 907/214/20 передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          Н.О. Багай

          В.Г. Суховий