Справа № 308/2076/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        02 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Куштана Б.П., Кондора Р.Ю. 
за участі секретаря – Жганич К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павліченко Тетяна Сергіївна, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатскьої області від 06 травня 2022 року (повний текст складено 11.05.2022, головуюча суддя Крегул М.М.) у справі № 308/2076/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державна казначейська служба України, Закарпатська обласна прокуратура, про визначення суми моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою, визначивши заінтересованими особами: Головне управління державної казначейської служби України в Закарпатській області (місцезнаходження: м. Ужгород, вул. П.Мирного, 2а), Державна казначейська служба України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6), Закарпатська обласна прокуратура (місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А), у якій просив визначити суму моральної шкоди, заподіяної йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, у розмірі 734500 грн., що підлягає безспірному списанню з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь заявника.
Заяву, серед іншого, мотивовано тим, що 06.05.2011 щодо нього було порушено кримінальну справу №6101911 за ч. 4 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України за фактом заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчинене повторно, у великих розмірах та службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки. Щодо заявника було проведено ряд слідчих та процесуальних дій, зокрема, обшук за місцем реєстрації заявника, обрання щодо нього запобіжного заходу – підписка про невиїзд, тощо.
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2018 ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч. 1 ст.366 КК України; скасовано арешт, на земельну ділянку ОСОБА_1 , яка йому належить; до вступу вироку в законну силу, раніше обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з постійного місця проживання залишено без змін. 
27.10.2020 судом апеляційної інстанції прийнято рішення про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою (27.10.2021) прокурора від апеляційної скарги.
Таким чином, як стверджує заявник, останній перебував під слідством і судом у статусі особи стосовно якої порушено кримінальну справу та обвинуваченого у кримінальній справі № 6101911 за ознаками злочинів, передбачених ч. З ст.191, ч.1 ст. 366 та ч.1 ст. 202 КК України з 06.05.2011 по 27.10.2020, тобто 113 місяців і 21 день. Зазначав, що в результаті незаконного притягнення в якості обвинуваченого у кримінальній справі №6101911 (судова справа № 1-872/11) та понад дев`ятирічного кримінального переслідування, він зазнав сильних душевних страждань, спричинених порушенням нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного підприємницького життя, появою публікацій в засобах масової інформації, порушенням стосунків з оточуючими людьми, приниженням честі, гідності та ділової репутації директора підприємства. Більше того, займаючи посаду директора ТОВ “Пластком”, ОСОБА_1 був поважною людиною, якого знали не тільки в Ужгородській міській раді, але й кожен директор школи та дошкільного навчального закладу в м. Ужгороді, де проводилась заміна вікон. Однак, вже після висвітлення прокуратурою, нібито вчинених ним кримінальних діянь (шахрайства, привласнення коштів тощо), в засобах масової інформації стосунки друзів, підлеглих працівників підприємства та оточуючих до ОСОБА_1 різко змінились, люди перестали з ним навіть вітатись. Він звільнився з роботи. Офіційно працевлаштуватись та знайти нову роботу не зміг впродовж 10 років. Тому в 2021 році, час від часу виїжджав на заробітки за кордон, де працював різноробочим.
Зазначаючи, що внаслідок дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду йому спричинено моральну шкоду, звернувся до суду із вказаною заявою, посилаючись на положення Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон № 266/94-ВР), Положення про застосування цього Закону та загальні положення Цивільного процесуального кодексу України (ст.ст. 3, 4, 5, 19, 42, 43, 46-49, 58, 62, 76-83). Розмір моральної шкоди визначив виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої на 01.01.2022 Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» за кожен місяць перебування під слідством та судом, відповідно до ст. 13 Закону № 266/94-ВР.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 15 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 . Визначено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.
В подальшому, у відзивах на заяву, Закарпатська обласна прокуратура та Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, серед іншого зазначали, що справу, через наявність спору, слід вирішувати у порядку загального позовного провадження, а не окремого провадження, оскільки наявність моральної шкоди, її розмір підлягають доказуванню. 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 травня 2022 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Дану ухвалу мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся в порядку окремого провадження із заявою про визначення суми моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Однак, представники заінтересованих осіб (Головного управління державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури), вказували на відсутність доказів щодо заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, заперечили факт заподіяння ними заявнику моральної шкоди, вказували на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями, якими на думку заявника завдано моральну шкоду та їх наслідками, заперечували щодо визначення розміру такої моральної шкоди. Відтак, суд першої інстанції вважав, що у справі наявний спір про право, у зв`язку з чим заява підлягає залишенню без розгляду.
На цю ухвалу подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павліченко Т.С. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення місцевим судом норм процесуального права, у зв`язку з чим просить вказану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що право на відшкодування моральної шкоди в ОСОБА_1 виникло на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР у зв`язку з постановленням виправдувального вироку суду. ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі, що є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений ст. 13 Закону № 266/94-ВР, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. Вказує, що Велика Палата у постанові від 08.02.2022 у справі № 201/10234/20 розглядала такі правові проблеми: чи може розглядатися судом заява про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за відсутності оформленої відповідно до вимог статті 175 ЦПК України позовної заяви, що підлягає розгляду в позовному провадженні; чи існує між сторонами цих правовідносин спір про право. Вказує, що у цій постанові Велика Палата дійшла висновку, що визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір. Тому апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у даній справі спору про право.
У відзивах на апеляційну скаргу представник Державної казначейської служби України та керівник Закарпатської обласної прокуратури просили ухвалу місцевого суду залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта, Закарпатської обласної прокуратура, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області та Державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Дуалізм окремого і позовного провадження полягає в різній сутності та специфічній матеріально-правовій природі, яка визначається певними особливостями об`єктів та способів судового захисту.
Вирішальним питанням, що постає перед судами при зверненні особи до суду з відповідною заявою, що за формою і змістом не відповідає позовній заяві, є те, чи існує в спірних правовідносинах спір про право.
У цьому сенсі звертає на себе увагу положення частини третьої статті 13 Закону N 266/94-ВР, за змістом якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.
Відповідно до положень статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідності до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Підстави для відшкодування моральної шкоди зазначені у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Попри те, що Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди (не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, ч. 3 ст 13 Закону № 266/94-ВР), формулювання положень частини 5 статті 4 Закону № 266/94-ВР – «відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру» – передбачає, що сам факт спричинення моральної шкоди підлягає встановленню та доведенню.
Колегія зазначає, що Закон № 266/94-ВР було прийнято 1 грудня 1994 року. Протягом дії цього Закону положення цивільного процесу неодноразово змінювались. 
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18), оскільки Закон N 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положення статей 15, 16 ЦК України є, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. 
Посилання апелянта на висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20, як на підставу розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку окремого провадження є безпідставними. 
У вказаній постанові Велика Палата, серед іншого, зазначила, що Закон № 266/94-ВР не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду; визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір. В той же час, моральна шкода у правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні. Велика Палата вважала, що у контексті цієї справи та своєї заяви заявник мав звернутися до суду з вимогою саме в порядку позовного провадження з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 175, 177 ЦПК України, та погодилась з позицією судів першої та апеляційної інстанції щодо визнання неподаною та повернення заяви, оскільки заявник не усунув недоліки, вказані в ухвалі про залишення заяви без руху, у зв`язку з недотриманням заявником вимог статей 175, 177 ЦПК України.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Оскільки представники заінтересованих осіб, на яких вказав ОСОБА_1 у своїй заяві, вказували на відсутність доказів щодо заподіяння заявнику моральної шкоди, заперечували факт заподіяння ними заявнику моральної шкоди, вказували на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями, якими на думку заявника завдано моральну шкоду та їх наслідками, суд першої інстанції правомірно залишив заяву без розгляду. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права. Відповідно до ст 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін. 
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павліченко Тетяна Сергіївна – залишити без задоволення. 
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 травня 2022 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 серпня 2022 року.

Головуюча:                                      

Судді: