ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року 
м. Київ

cправа №  925/221/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакова І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,          
представників учасників справи:
позивача - Паламарчук О.М. (довіреність від 03.01.2022 №б/н),
відповідача  - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос"
на рішення господарського суду Черкаської області від 27.08.2021 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021,
за позовом приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос"
до приватного акціонерного товариства "Лебединський насіннєвий завод"
про визнання недійсною третейської угоди,.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.          Стислий зміст позовних вимог

1.1.           Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Колос" ((далі -ПОСП    "Колос", позивач) звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Лебединський насіннєвий завод" (далі - ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод", відповідач) про визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження, викладеного у пунктах 9.2 та 9.3 укладеного між сторонами договору поставки від 03.07.2020 №102-ТР (далі - договір №102-ТР).

1.2.          Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що спірна третейська угода у вигляді викладеного у пунктах 9.2, 9.3 договору №102-ТР третейського застереження має бути визнана недійсною на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як така, що не відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди", зокрема, через не зазначення у ній відомостей про місцезнаходження визначеного сторонами постійно діючого третейського суду чи його засновників, а також інших відомостей про них, що унеможливлює ідентифікацію цього постійного діючого третейського суду як такого.

1.3.           Посилаючись на те, що вказане застереження порушує його права на судовий захист, гарантованих статтями 55, 124 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та статтею 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" і на суперечність спірної третейської угоди умовам пункту 9.1 договору №102-ТР, згідно з якими сторони домовилися у разі не вирішення спорів шляхом переговорів вирішувати їх в судовому порядку, позивач просив задовольнити позов та визнати недійсною третейську угоду у вигляді, викладеного в пунктах 9.2, 9.3 договору №102-ТР третейського застереження.

2.          Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1.           Рішенням господарського суду Черкаської області від 27.08.2021 (суддя - Дорошенко М.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2021 (колегія суддів: Мальченко А.О., Агрикова О.В, Чорногуз М.Г.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

2.2.           Рішення та постанову суду мотивовано тим, що діючий Закон України "Про третейські суди" не вимагає обов`язкового зазначення у третейській угоді, у тому числі і у вигляді третейського застереження, відомостей про місцезнаходження визначеного сторонами постійно діючого третейського суду чи його засновників, а також інших відомостей про них. Інформація про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник" міститься в мережі Інтернет у загальному доступі, а третейська угода сторін за договором про передання спору на розгляд третейського суду жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист і не є відмовою від права на звернення до суду, а слугує одним із способів реалізації своїх прав. При цьому зміст третейської угоди не суперечить чинному законодавству. Включення відповідних умов у господарський договір не суперечить вимогам законодавства, а тому зміст спірного договору №102-ТР, в частині пунктів 9.2, 9.3, відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України. Наявність суперечностей між різними пунктами одного договору не є підставою для визнання недійсним такого договору.

3.          Стислий виклад вимог касаційної скарги

3.1.           ПОСП    "Колос" (далі - скаржник) 20.12.2021 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити. 

4.          Аргументи учасників справи

4.1.           Аргументи касаційної скарги
4.1.1.          Так, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції після перегляду справи апеляційною інстанцією, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України.

4.1.2.          Зокрема позивач,  обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.08.2018 у справі №906/493/16; обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктом 4 частини третьої статті 310 ГПК України, позивач зазначає про встановлення судом обставин, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Зокрема, ПОСП  "Колос" вказує на те, що суд першої інстанції допустив самостійне збирання доказів у справі, а суд апеляційної інстанції прийняв додаткові докази, які не було подано до суду першої інстанції. 

4.1.3.          Так, за твердженням позивача, суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального права, а саме: статті 5, 7, 8, 12, 15, 30 Закону України "Про третейські суди" та статті 203, 215 ЦК України.

4.1.4.          Зокрема, суди залишили поза увагою обставини щодо незазначення сторонами у пунктах 9,2, 9,3 третейського застереження інформації про місцезнаходження Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" та інших відомостей про цей третейський суд, з метою його ідентифікації, здійснення листування з ним, встановлення місця проведення третейського розгляду. Вказані обставини (відсутність у третейській угоді посилання на місце проведення арбітражу), є одним із визначальних факторів, що впливають на можливість виконання сторонами третейської угоди, а отже і визнання її недійсною. Оскільки у даному випадку зазначення сторонами у спірній третейській угоді лише тільки назви постійно діючого третейського суду без зазначення у ньому відомостей про його місцезнаходження чи місцезнаходження його засновника цього постійно діючого третейського суду, а також інших відомостей про них, позбавляє позивача можливості ідентифікувати такий постійно діючий третейський суд, як такий з метою реалізації прав передбачених для сторони третейського розгляду. Тому ця спірна третейська угода суперечить вимогам Закону України "Про третейські суди" та підлягає визнанню недійсною.

4.1.5.          Суди попередніх інстанцій не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.08.2018 у справі №906/493/16, згідно з яким: "суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору".

4.1.6.          Також скаржник вказує на те, що  в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник", отже такому третейському суду непідвідомчий будь-який спір, а його діяльність є незаконною. 

4.1.7.          Суд першої інстанції, приймаючи рішення зазначив про те, що згідно з інформацією про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник", яка міститься в мережі Інтернет за адресою http://advisor.ck.ua, цей постійно діючий третейський суд був створений в 2010 році і зареєстрований реєстраційною службою Головного управління юстиції у Черкаській області з місцезнаходженням вул. Кірова, 55, офіс 22, м. Черкаси, свідоцтво про реєстрацію від 20 вересня 2010 №4.

4.1.8.          На думку скаржника, зазначені дані є недопустимими доказами, оскільки отримані судом з порушенням норм процесуального права, зокрема, статей 74, 80 ГПК України, оскільки такі докази не було досліджено в судовому засіданні, що відповідно, є порушенням статті 210 ГПК України.  У матеріалах справи відсутні будь-які докази (письмові, або електронні) які б містили інформацію про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник"; такі докази не було подано до матеріалів справи жодною із сторін спору; про вказану інформацію також не вказано сторонами у заявах по суті.

4.1.9.          Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не усунув наведені вище порушення норм процесуального права, допущені місцевим господарським судом. Суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в порушення статті 269 ГПК України прийняв як доказ роздруківку з мережі Інтернет, згідно з якою нібито Черкаський обласний постійно діючий третейського суду при корпорації "Радник" включено до Єдиного реєстру громадських формувань. На думку скаржника, такий доказ є недопустимим оскільки поданий відповідачем безпосередньо до апеляційного господарського суду.

4.2.           Аргументи, зазначені у відзиві на касаційну скаргу
4.2.1.          ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод" своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалось.

5.          Касаційний розгляд справи

5.1.          У зв`язку з перебуванням судді  Колос І.Б. у відпустці склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 06.06.2022, який наявний у матеріалах справи.

6.          Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

6.1.          У липні 2020 між  ПОСП  "Колос" (за текстом договору - продавець) та ПрАТ "Лебединський насіннєвий завод" (за текстом договору - покупець) укладено договір поставки №102-ТР, згідно з пунктом 1.1 якого продавець зобов`язався поставити і передати у власність покупця, а покупець - прийняти і оплатити кукурудзу 3-го класу, що надалі іменується товаром, українського походження врожаю 2020 року на умовах FСА "Франко-перевізник" (у редакції Інкотермс 2010) - Чернігівська область, м. Остер. Місцем укладення договору №102-ТР є село Лебедин Черкаської області.
6.2.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір містить усі істотні умови, необхідні для договорів такого виду (договір поставки).

6.3.          Зокрема, у розділі 9 договору №102-ТР його сторони передбачили такі пункти:
-          умовами пункту 9.1 договору №102-ТР сторони досягли домовленості, що спори між ними вирішуються шляхом переговорів, а при недосягненні згоди - в судовому порядку;
- умовами пункту 9.2 договору №102-ТР сторони погодили, що на вимогу будь-якої із сторін спір по даному договору може бути переданий на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник". Сторони погодили, що норми даного пункту договору є третейською угодою у вигляді третейського застереження і погоджують передачу будь-якого спору, що може виникнути по даному договору або в зв`язку з ним на розгляд третейського суду за бажанням будь-якої із сторін. Сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення спору буде використовуватись Регламент Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", а розгляд спорів буде здійснюватися одноособово суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" Стадником Павлом Вікторовичем, а за відсутності можливості розгляду спору зазначеним суддею - будь-яким суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", призначеним його головою.
- умовами пункту 9.3 договору №102-ТР  сторони передбачили, що якщо жодна із сторін не заявить вимогу про передачу спору по цьому договору на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", умови третейської угоди  не застосовуються і спір підлягає вирішенню в господарських судах України.

6.4.          Посилаючись на те, що спірною третейською угодою порушуються права на судовий захист, гарантовані статями 55, 124 Конституції України, статтею 4 ГПК України та статтею 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання третейської угоди, викладеної у формі третейського застереження до договору поставки від №102-ТР недійсним на підставі статей 203, 215, ЦК України.

6.5.          Судами також встановлено, що за інформацією про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник" (яка міститься в мережі Інтернет за адресою http://advisor.ck.ua) вищевказаний постійно діючий третейський суд було створено у 2010 році та зареєстровано реєстраційною службою Головного управління юстиції у Черкаській області, з місцезнаходженням: вул. Кірова, 55, офіс 22, м. Черкаси, свідоцтво про реєстрацію від 20.09.2010 №4.

6.6.          Регламент Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" знаходиться у вільному доступі в мережі інтернет на сайті Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник".

6.7.          У відповідності до пункту 5.1 розділу 5 Положення про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник", третейський суд є недержавним незалежним органом без статусу юридичної особи.

6.8.          Відповідно до даних Єдиного реєстру громадських формувань,  Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник" зареєстрований в реєстрі 20.09.2010 - реєстраційний номер запису в Єдиному реєстрі 1242441.

6.9.          Судами також встановлено, що позивач брав участь у засіданнях Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник"  у спорі який виник з приводу виконання договору поставки №102-ТР, зокрема: подавав клопотання та заяви по суті спору.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Оцінка аргументів учасників справи та висновків попередніх судових інстанцій

7.1.           Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.2.           Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності або відсутності підстав для          визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження, що міститься у пунктах 9,2, 9,3 договору №102-ТР.

7.3.          Так позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання договору в частині недійсним.

7.4.          Відповідно до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

7.5.          Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним [оспорюваний правочин] (стаття 215 ЦК України).

7.6.          Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

7.7.          З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

7.8.          Так підставою для визнання недійсною третейської угоди у вигляді, викладеного в пунктах 9.2, 9.3 договору №102-ТР третейського застереження, тобто обставин щодо невідповідності пунктів 9.2, 9.3 договору недійсним, позивач зазначає саме не зазначення у ній відомостей про місцезнаходження визначеного сторонами постійно діючого третейського суду чи його засновників, а також інших відомостей про них, що унеможливлює ідентифікацію цього постійного діючого третейського суду як такого. Тобто, невідповідність третейського застереження положенням статті 12 Закону України "Про третейські суди".

7.9.          Згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про третейські суди"  до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

7.10.          Відповідно до статті 2  Закону України "Про третейські суди"  третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

7.11.          Статтею 5  Закону України "Про третейські суди" (в редакції, чинній на день укладення договору №102-ТР) визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

7.12.          У відповідності до статті 12 Закону України "Про третейські суди" (в редакції, чинній на день укладення договору №102-ТР) третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

7.13.          Отже, третейська угода щодо передачі спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із способів вирішення спору.

7.14.          Так судами попередніх інстанцій встановлено факт включення сторонами в договір  третейського застереження, яке міститься в пунктах 9.2, 9.3 та встановлено, що такі положення відповідають вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди".

7.15.          Як установили суди, позивач та відповідач під час укладення вищевказаного договору №102-ТР погодили, що спори між ними вирішуються шляхом переговорів, а при недосягненні згоди - в судовому порядку (пункт 9.1);  на вимогу будь-якої із сторін спір по даному договору може бути переданий на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник". Сторони погодили, що норми даного пункту договору є третейською угодою у вигляді третейського застереження і погоджують передачу будь-якого спору, що може виникнути по даному договору або в зв`язку з ним на розгляд третейського суду за бажанням будь-якої із сторін. Сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення спору буде використовуватись Регламент Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", а розгляд спорів буде здійснюватися одноособово суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" Стадником Павлом Вікторовичем, а за відсутності можливості розгляду спору зазначеним суддею - будь-яким суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", призначеним його головою (пункт 9.2);  якщо жодна із сторін не заявить вимогу про передачу спору по цьому договору на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", умови третейської угоди  не застосовуються і спір підлягає вирішенню в господарських судах України (пункт 9.3).

7.16.          Відмовляючи у задоволенні позову суди обох інстанцій виходили з того, що діючий Закон України "Про третейські суди" не вимагає обов`язкового зазначення у третейській угоді, у тому числі і у вигляді третейського застереження, відомостей про місцезнаходження визначеного сторонами постійно діючого третейського суду чи його засновників, а також інших відомостей про них; зміст умов пункту 9.2 свідчить про те, що очевидним є намір сторін третейської угоди на вирішення спорів по даному договору Черкаським обласним постійно діючим третейським судом при корпорації "Радник"; інформація про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник" міститься в мережі Інтернет у загальному доступі, а третейська угода сторін за договором про передання спору на розгляд третейського суду жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист і не є відмовою від права на звернення до суду; включення відповідних умов у господарський договір не суперечить вимогам законодавства, а тому зміст спірного договору №102-ТР, в частині пунктів 9.2, 9.3, відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України. Доводи позивача щодо неможливості ознайомитись із регламентом Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" є такими, що не відповідають дійсності, оскільки безпосередньо у третейській угоді сторони визначили та погодились на застосування вказаного регламенту, що свідчить про ознайомлення сторін з останнім та безпосередню обізнаність з його змістом. Таким чином, доводи позивача про відсутність чіткості в умовах договору щодо інформації про місцезнаходження Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" та інших відомостей про цей третейський суд та про регламент, за яким має здійснюватися арбітражний розгляд, не доведені позивачем та спростовані встановленими судами обставинами.

7.17.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження ПОСП "Колос" посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: статей 5, 7, 8, 12, 15, 30 Закону України "Про третейські суди", статей 203, 215 ЦК України та неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.08.2018 у справі №906/493/16

7.18.          Колегія суддів Верховного Суду, дослідивши аргументи касаційної скарги в частині підстав відкриття касаційного провадження і заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, зазначає таке.

7.19.          Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду. 

7.20.          Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

7.21.          На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

7.22.          Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

7.23.          Дослідивши вказану постанову колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справі №906/493/16, не є подібними, з огляду на таке.

7.24.          Так, у справі №906/493/16 предметом позову було стягнення 39 918, 04 євро, в тому числі законних процентів за товар, поставлений за укладеним між сторонами контрактом.

Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, позов задоволено. Зокрема, суди обох інстанцій дійшли висновку, що       за відсутності у контракті найменування і місця розташування Міжнародного комерційного арбітражного суду, який має розглядати спори, що виникають у зв`язку із цим контрактом, слід відмовити в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі. Суди вказали на неможливість виконання арбітражного застереження, оскільки у російськомовному варіанті контракту компетентним органом зазначено          Международный коммерческий арбитражный суд, а в англомовновному - Arbitration Court of International Commerce and Industry, що в перекладі на українську мову означає "Арбітражний суд Міжнародної торгово-промислової". Найменування цих органів не є тотожними. Місце арбітражу також не зазначено. Оскільки обидва варіанти тексту є ідентичними та мають однакову юридичну силу (п. 10.7. контракту), суди попередніх інстанцій указали на неможливість установлення наміру сторін щодо арбітражного механізму вирішення спору та компетентного органу для його вирішення, тобто Ризького міжнародного комерційного арбітражу, або Арбітражного суду Латвійської Торгово-промислової палати, або Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, що назва арбітражної установи, яка міститься у контракті, а також відсутність у ньому інформації про місце проведення арбітражу, не дає можливості визначити до якого саме арбітражу має звертатися сторона. Таким чином, неможливість виконання арбітражної угоди викликана істотною помилкою у назві арбітражу, до якого передається спір. Суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Але вирішення питання про виконуваність чи невиконуваність арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи. Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду відхилила посилання відповідача на те, що арбітражна угода не була визнана недійсною та невиконуваною на момент звернення позивача до суду. Адже суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, саме при розгляді клопотання про припинення провадження у справі і направлення сторін до арбітражу повинен вирішити питання дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди.

Також Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18.10.2017 у справі №910/8318/16, шляхом його уточнення (доповнення) такими висновками:
-   "у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;
- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;
- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору".

7.25.          Так у справі №906/493/16 Великою Палатою Верховного Суду розглядалось питання наявності підстав для припинення провадження у справі у зв`язку з наявністю дійсного третейського застереження, у той час як у справі №925/221/21 вирішується питання недійсності пунктів третейського застереження у договорі. Таким чином, справи №906/493/16 та №925/221/21 є різними за предметом та підставами позову.

7.26.          При цьому, у справі, що розглядається судами встановлено відповідність вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди" положень третейської угоди у вигляді, викладеного в пунктах 9.2, 9.3 договору №102-ТР третейського застереження.

7.27.          Крім того, у справі №906/493/16 судами встановлено, що позивач та відповідач під час укладення контракту погодили, що в разі недосягнення домовленостей усі спори підлягають вирішенню у Міжнародному комерційному арбітражному суді, рішення якого є остаточним та обов`язковим для обох сторін (п. 9.2 контракту). В англомовновному варіанті цього ж пункту компетентним органом вирішення спорів за цим контрактом визначено Arbitration Court of International Commerce and Industry. Проте назва арбітражної установи, яка міститься у контракті, а також відсутність у ньому інформації про місце проведення арбітражу, не дає можливості визначити до якого саме арбітражу має звертатися сторона. Таким чином, неможливість виконання арбітражної угоди викликана істотною помилкою у назві арбітражу, до якого передається спір.

7.28.          Поряд з тим у справі №925/221/21 судами встановлено, що у пункті 9.2 договору №102-ТР сторони погодили, що на вимогу будь-якої із сторін спір по даному договору може бути переданий на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник". Сторони погодили, що норми даного пункту договору є третейською угодою у вигляді третейського застереження і погоджують передачу будь-якого спору, що може виникнути по даному договору або в зв`язку з ним на розгляд третейського суду за бажанням будь-якої із сторін. Сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення спору буде використовуватись Регламент Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", а розгляд спорів буде здійснюватися одноособово суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" Стадником Павлом Вікторовичем, а за відсутності можливості розгляду спору зазначеним суддею - будь-яким суддею Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник", призначеним його головою.

7.29.          У розгляді даного спору Верховний Суд звертає увагу скаржника, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

7.30.          Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

7.31.          Так, зокрема судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з інформацією яка розміщена на офіційному веб-сайті Єдиного реєстру громадських формувань (https://rgf.minjust.gov.ua/home/index) Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при Корпорації "Радник" зареєстрований та включений до цього реєстру 20.09.2010, номер свідоцтва 04, номер запису 1242441.

7.32.          Окрім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що оскільки Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при Корпорації "Радник" утворений без статусу юридичної особи, як вказано в статті 7 закону України "Про третейські суди", а також пункті 5 Положення про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при Корпорації "Радник", то відповідно, відомості про нього підлягають включенню до Єдиного реєстру громадських формувань. Так, суди надали оцінку положенням Закону України "Про третейські суди" (в редакції, чинній на момент реєстрації третейського суду) та встановили, що у 2010 році державна реєстрація Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" була проведена у відповідності до чинного на час проведення такої реєстрації законодавства та не скасована на час вирішення спору між учасниками даної справи.  У зв`язку з чим дійшли висновку, що відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про Черкаський обласний постійно діючий третейський суд при корпорації "Радник" ніяким чином не впливає на визнання недійсним третейського застереження, укладеного сторонами у договорі №102-ТР. 

7.33.          Крім того, у справі, що розглядається судами також встановлено, що позивач брав участь у засіданнях Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник"  у спорі який виник з приводу виконання договору поставки №102-ТР, зокрема: подавав клопотання та заяви по суті спору.

7.34.          За таких умов у справі, що розглядається, суди дійшли висновку, що третейське застереження є чітким, могло бути виконане, а тому є ефективним. Зокрема, судами не було встановлено, що саме неоднозначне тлумачення третейської угоди стає можливим внаслідок помилки у назві третейського суду та, що в третейському застереженні йдеться про передання спору до якогось іншого третейського суду, ніж до Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник" за регламентом Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації "Радник". Тобто правовідносини у справі №906/493/16 та справі № № 910/11331/20 є різними також за встановленими фактичними обставинами спорів.

7.35.          Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

7.36.          Отже, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у цій справі прийнято без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

7.37.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

7.38.          У касаційній скарзі скаржник також посилається на приписи пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України, відповідно до яких підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

7.39.          Зокрема, доводи скаржника в цій частині зводяться до доводів про порушення судами попередніх інстанцій положень статей 14, 73, 77, 80, 210, 269 ГПК України, в частині дослідження та оцінки доказів у справі, у тому числі, на стадії апеляційного розгляду. За твердженням скаржника, суд першої інстанції допустив самостійне збирання доказів у справі, а суд апеляційної інстанції прийняв додаткові докази. Утім, такі доводи касаційної скарги не отримали свого підтвердження та відхиляються судом касаційної інстанції з огляду на таке.

7.40.             Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що висновки щодо відповідності складу третейського суду вимогам закону зроблені судами на підставі дослідження наявних у справі Регламенту та Статуту корпорації Радник", а також відомостей з офіційних джерел, зокрема, офіційного веб-сайта Єдиного реєстру громадських формувань, а також офіційного веб-сайта Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при Корпорації "Радник" (Положення про третейський суд). Така інформація є загальнодоступною, отже колегія суддів не вбачає в цій частині порушень норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції.

7.41.          Додатково Верховний Суд зауважує, що можливість суду з власної ініціативи звернутися до публічних даних підтверджується також практикою Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, Велика Палата зауважила, що загальнодоступні відомості з публічної кадастрової карти України є загальновідомими, а тому не потребують доказування.

7.42.          Таким чином доводи скаржника щодо неправомірності висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог та неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статей 5, 7, 8, 12, 15, 30 Закону України "Про третейські суди" та статей 203, 215 ЦК України не знайшли свого підтвердження за результатами касаційного перегляду справи №925/221/21.

7.43.          Розглядаючи касаційну скаргу у межах її доводів та вимог, Верховний Суд зазначає, що аргументи скаржника є виключно формою незгоди з цим висновком та оскаржуваними судовими рішеннями. Наведені позивачем підстави в обґрунтування позовних вимог свідчать про те, що фактично метою позову у цій справі є не захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача, а визнання постфактум відсутності у третейського суду компетенції розглядати спір, що виник між сторонами з приводу виконання договору №102-ТР .

7.44.          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

7.45.          У справі, що розглядається, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до вільного тлумачення норм матеріального та процесуального права.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1.          Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3.          За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.4.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою ПОСП  "Колос"  в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України та оскарження рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції, слід залишити без задоволення. 

9.          Судові витрати

9.1.          Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладаються на позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд, 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос" на рішення господарського суду Черкаської області від 27.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 зі справи №925/221/21 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос" на рішення господарського суду Черкаської області від 27.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 зі справи №925/221/21 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України,  залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду Черкаської області від 27.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 зі справи №925/221/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова