КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №370/2849/20                                               Головуючий у І інстанції - Косенко А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3923/2022       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
14 липня  2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
                                                                    встановив:
  Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обгрунтування заявлених вимог вказав, що 18.12.2019 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про надання особистого кредиту № 501218462 (далі - договір). 
Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 300 000, 00 грн., а відповідач зобов`язувавсь в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. 
Процентна ставка за користування кредитними коштами відновлювальної кредитної лінії складає 33,00 % річних на торгові операції та на операції зняття коштів. У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 30.09.2020 року має заборгованість за кредитом - 293 752,30 грн., за відсотками - 59 632,15 грн.
Враховуючи викладене, представник АТ «Альфа-Банк» просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 353 384,45 грн. та судовий збір у розмірі 2102, 00 грн.
Рішенням  Макарівського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за договором № 501218462 від 18.12.2019 року у сумі 353 384,45 грн., з яких заборгованість за кредитом - 293 752,30 грн., заборгованість за відсотками - 59 632,15 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2102,00 грн. судових витрат.
   Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, вказує на те, що оскаржуване рішення є не вмотивоване та необґрунтоване.
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що суд першої інстанції не зробив аналіз доказів та правомірності нарахованої заборгованості  та не зазначив , на яких саме доказах засновані його висновки.
Вказує, що судом не було взято  до уваги його пояснення подані в порядку ч.1 ст.182 ЦПК України, які він подав 30.07.2021 рок і враховуючи, що суд фактично складав рішення суду не 08.07.2021 року а 21.12.2021 року той повинен був взяти їх до уваги. Вказує, що в поясненнях зазначав, що не згоден з розрахунками банку та, що ним було подано до Голосіївського районного суду м.Києва позовну заяву, в якій він просив визнати договір №501218462 від 18.12.2019 року неукладеним, оскільки такий було підписано під впливом обману та тяжкої обставини та на вкрай невигідних для споживача умовах, визнати недійсним пункт 1 угоди про надання кредиту №501049580 від 30.07.2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі, 1,25% від суми кредиту, визнати недійсним  пункт 1 угоди про надання кредиту №501080862 від 30.10.2018 року. 
Вказує, на свою не згоду з включенням банком щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування, яка є значною. Посилається на те, що Договір №501218462 від 18.12.2019 року є таким, що вчинений з порушеннями вимог Закону України «Про захист прав споживачів»
АТ «Альфа-Банк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому зазначають, що суд першої інстанції дослідивши доказу у їх сукупності, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуально права.  Зазначають, що саме відповідач звернувся до них з пропозицією отримати кредит та підписуючи договір розумів всі умови надання кредиту враховуючи проценту складову та комісію банку.
Вказують, що апеляційна скарга подана не з метою захисту порушеного права,а з метою уникнення зобов`язань перед Позивачем. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом першої інстанції встановлено наступне.
18.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією укласти угоду про надання кредиту, що підтверджується офертою на укладення угоди про надання кредиту № 501218462.
18.12.2019 року акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501218462 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» прийняв пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 501218462 від 18.12.2019 року.
Сторонами також погоджена анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501218462 від 18.12.2019 року є узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг.
Таким чином, 18.12.2019 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір на визначених сторонами умовах: сума кредиту - 300 000,00 гривень, процентна ставка 33 %, строк кредиту - 48 місяці, дата повернення кредиту - 18.12.2023 р. Кредит наданий відповідачу на споживчі потреби. На виконання умов Договору відповідачу було надано кредитні кошти в загальному розмірі 300 000, 00 грн.
Відповідач, починаючи з 18.03.2020 року погашення кредиту за Графіком припинив здійснювати, внаслідок чого станом на 30.09.2020 року має заборгованість за кредитом - 293 752,30 грн., за відсотками - 59 632,15 грн., що також підтверджується розрахунком наданим позивачем.
Враховуючи викладене,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову оскільки відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого виникла  заборгованість. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника.
Жодних зауважень чи застережень у Позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі.
Відповідач особисто підписав даний договір, зауваження та будь-які заперечення при підписанні не висловлював, ніякого фізичного чи психологічного тиску на Позичальника працівниками банку не здійснювалось.
Крім того, укладаючи Кредитний Договір, будь-яка сторона повинна уважно з`ясувати, на яких умовах він укладається, з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.
За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, те, що Позивач, підписавши Анкету-заяву, Оферту, Додаток № 1, Паспорт споживчого кредиту, та отримавши від банку Акцепт, які складають у сукупності Кредитний договір, погодився з умовами кредитування, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом.
В Оферті Позичальник своїм підписом підтвердив факт отримання від Банку підписаного ним Акцепту.
Як видно з матеріалів справи саме Позивач звернувся до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією укласти Кредитний договір і саме він запропонував його істотні умови, а саме:
18.12.2019      року Відповідач звернувся до АТ "АЛЬФА-БАНК" з пропозицією укласти угоду про надання кредиту, що підтверджується офертою на укладення угоди про надання кредиту №501218462.
18.12.2019      року акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501218462 АТ "АЛЬФА-БАНК" прийняв пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 501218462 від 18.12.2019 року.
Сторонами також погоджена анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ "АЛЬФА-БАНК" на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ "АЛЬФА-БАНК" .
Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501218462 від 18.12.2019 року є узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг.
Таким чином, 18.12.2019 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір на визначених сторонами умовах: сума кредиту - 300 000,00 гривень, процентна ставка 33 %, строк кредиту - 48 місяці, дата повернення кредиту - 18.12.2023 р. Кредит наданий відповідачу на споживчі потреби. На виконання умов Договору відповідачу було надано кредитні кошти в загальному розмірі 300 000, 00 грн.
Відповідач, починаючи з 18.03.2020 року погашення кредиту за Графіком припинив здійснювати, внаслідок чого станом на 30.09.2020 року має заборгованість за кредитом - 293 752,30 грн., за відсотками - 59 632,15 грн., що також підтверджується розрахунком наданим позивачем.
Вказані документи підписано Відповідачем, при цьому вказано, що він підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування.
Таким чином, АТ «Альфа-Банк» до підписання кредитного договору була надана Відповідачеві в письмовій формі інформація про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про плату за обслуговування кредиту.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір (оферта), відповіді про прийняття цієї пропозиції (акцепт). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1,2 ст. 640 ЦК України).
Таким чином, сторонами обумовлено істотні умови кредитного договору.
Кредитний договір, укладений з додержанням письмової форми, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 1055 ЦК України.
Факт отримання кредитних коштів за договором стороною позивача, як позичальником, не заперечується.
Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, Позивач підписав вказаний вище кредитний договір, не надавши відповідних зауважень або виправлень, чим висловив своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору, отримавши при цьому оригінал договору у день його укладення.
Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Згідно із статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачити у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які Позичальник зобов`язаний сплатити банку.
В силу вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
При цьому згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та може бути погоджена сторонами у Кредитному договорі.
Отже, всі норми Закону України «Про захист прав споживачів», які суперечать викладеним нормам ЗУ «Про споживче кредитування» (в тому числі ті, що забороняли встановлення комісії), не можуть застосовуватись до відносин споживчого кредитування з огляду на ст. 11 самого ЗУ «Про захист прав споживачів».
Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.
Таким чином відповідач невірно тлумачить норми чинного законодавства на свою користь,  посилаючись виключно на норми, що втратили законну силу на момент виникнення спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, Умови кредитування, погоджені сторонами у Кредитному договорі повністю відповідають умов чинного законодавства (в тому числі законодавства у сфері захисту прав споживачів), які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину і відповідач виконує всі умови договору, чим фактично надав та продовжує надавати згоду своїми діями на вищевказані умови, в тому числі і в частині сплати комісії.
Матеріалами справи доведено, що позичальник ознайомився з умовами споживчого кредиту, в тому числі щодо нарахування комісії, що підтверджується його підписом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 26 грудня 2019 року справа № 467/555/19, провадження № 61-17707св19:
«Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, Верховний Суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року)на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню».
Так само Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, на які посилалися суди, втратили чинність на підставі постанови Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит».
Таким чином, Відповідачем не доведено недобросовісності в діях АТ «Альфа-Банк» і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту. Не може вважатись недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі - ЗУ «Про споживче кредитування».
При цьому згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» саме Закон України «Про споживче кредитування» є пріоритетним у спірних правовідносинах.
Більш того, у Законі України «Про споживче кредитування» законодавець встановив наступний спосіб ознайомлення Позичальника з умовами кредитування (редакція на день укладення Кредитного договору):
«Стаття 9. Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит
1.Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має САМОСТІЙНО ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
2.До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо падання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті».
Вся інформація про умови кредитування відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону міститься в тому числі і на офіційному сайті Банку, отже. Банком були виконані вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит в повному обсязі.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами периюю-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Окрім того, Згідно з п. З ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути:
1.Вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість тощо).
2.Таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб`єктів правочину.
Жодних зауважень чи застережень від Позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та Обов`язки, зазначені у договорі.
Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
При вирішенні питання про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Стороною Відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що Кредитний договір містить несправедливі умови, що волевиявлення Відповідача не було вільним, що він не розумів значення своїх дій та не керував ними, також відсутні докази введення його в оману, наявності стороннього тиску та впливу щодо підписання умов договору.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. ВСУ у своєму узагальненні від 24.11.2008 „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що „помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним".
Отже, якщо Відповідач не мав бажання детально вивчити документи, які особисто підписував, то інша сторона договору не має нести за це відповідальність.
Доводи апеляційної скарги стосовно оскарження в Голосіївському районному суді м.Києва договору №501218462 від 18.12.2019 року та визнання його неукладеним оскільки такий було підписано під впливом обману та тяжкої обставини та на вкрай невигідних для споживача умовах, визнати недійсним пункт 1 угоди про надання кредиту №501049580 від 30.07.2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі, 1,25% від суми кредиту, визнання недійсним  пункт 1 угоди про надання кредиту №501080862 від 30.10.2018 року суд апеляційної інстанції не приймає до уваги оскільки такі данні не були відомі суду першої інтенції при розгляді справи при ухвалені рішення.
Крім того, наведений позивачем розрахунок заборгованості відповідач у встановленому порядку не спростував.
Отже, таким чином доводи зазначені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
                                                              ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття  та оскарженню в касаційному порядку не підлягає 

 
Головуючий                                                                В.В. Гуль
 
Судді                                                                              Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                         Я.С. Мельник