П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/2942/22	

Категорія: 112010200          Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 23.05.2022 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі – ГУ ДМС) України в Одеській області про:
-          визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 19 липня 2021 року за №290280;
-          зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) посвідку на постійне проживання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що з 2015 року вона неодноразово зверталась до територіальних підрозділів відповідача, за місцем проживання, з приводу отримання нею нової довідки у зв`язку зі зміною прізвища, та 19 липня 2021 року відповідач ухвалив рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну за №290280. В оскаржуваному рішенні, як на підставу скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідач послався на п.п.1, 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію"; посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 видана 13 жовтня 2011 року скасована на підставі пп.1 п.64 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі – Порядок №321). 
Позивач вказувала, що відповідач у оскаржуваному рішенні чітко, вичерпно не описав обставини, які саме протиправні дії, порушення вчинила позивач, у зв`язку із чим ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну із посиланням на п.п.1, 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". 
Поряд з цим, як вказувала позивач, наведені відповідачем підстави скасування дозволу є формальними, не чіткими та не підтверджують підстав за яких у ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено скасування дозволу на імміграцію в Україну. Позивач, посилаючись на положення діючого законодавства України та зазначивши, що вона понад 16 років проживає в Україні, має вже свою родину, двох неповнолітніх дітей, вагітна третім та скасування дозволу призводить до погіршення усталеного способу життя позивачки, її сім`ї при відсутності будь – яких протиправних дій з її сторони, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що під час вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено, що на момент подачі заяви та документів (07 лютого 2005 року) заявниці було понад 18 років, тобто відповідно до чинного законодавства вона була повнолітньою особою. Таким чином, у ході перевірки матеріалів справи було установлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію у заявниці не було на те законних підстав, які передбачені ст. 4 Закону України "Про імміграцію", які діяли на той час (січень-квітень 2005 року). 
За таких обставин, керуючись п.п.1,6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", п.п.21, 22 Порядку провадження, пп.1 п.64 Порядку №321 скасовано рішення ВПРФО ГУМВС України від 21 квітня 2005 року про надання дозволу громадянці Молдови. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на імміграцію та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 яка видана 13 жовтня 2011 року, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 19 липня 2021 року за №290280 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. 
Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_4 посвідку на постійне проживання.
Стягнуто з ГУ ДМС України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).
В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у ході перевірки матеріалів справи було установлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію у заявниці не було на те законних підстав, які передбачені ст. 4 Закону України "Про імміграцію", які діяли на той час (січень-квітень 2005 року). Вимогами п.п.21, 22 Порядку №231 провадження встановлено, зокрема, що питання щодо скасування дозволу мають право порушити ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття тішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Беручи до уваги вищенаведене, інших підстав для надання дозволу на імміграцію в України громадянки Молдови ОСОБА_1 , згідно вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію" в матеріалах справи не вбачається. Відповідно до п.п.1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів що втратили чинність.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
Громадянка Молдови ОСОБА_1 , 03 жовтня 1986 року, за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 07 лютого 2005 року та згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 21 квітня 2005 року, отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4  Закону України "Про імміграцію".
Разом з тим, мати громадянки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ), відповідно до висновку ВГІРФО УМВС України отримала дозвіл на імміграцію і Україну відповідно до п.4 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як повно рідна сестра громадянки України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 19 липня 2021 року №290280 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну", скасовано громадянці Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на імміграцію в Україну. Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видана 13 жовтня 2011 року скасована на підставі вимог п.п.1 п.64 Порядку №321.
Як вбачається з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в  Україну громадянці Молдови ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУ ДМС України в Одеській області 19 липня 2021 року, підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що під час подання заяви та документів (07 лютого 2005 року) заявниці було понад 18 років, тобто вона була повнолітньою і у заявника не було законних підстав для отримання дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 4 Закону України "Про імміграцію".
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні від 19 липня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.
Суд першої інстанції звернув увагу, що навіть якщо в 2005 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на тимчасове проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 19 липня 2021 року за №290280, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.6 ч.2 ст. 4, ч.4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч.4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Пунктом 6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
Положеннями ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
За приписами п.п.21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому п.21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.
Відповідно пп.1 п.1 ст. 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 21 квітня 2005 року, на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" позивачу було видано дозвіл на імміграцію в Україну.
Тобто, під час оформлення висновку про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 відповідач не вбачав обставин, які б тягли за собою відмову в наданні зазначеного дозволу.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що при отриманні дозволу на імміграцію позивач надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо свого віку, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки є донькою іммігранта в Україну, якому видано посвідку на постійне проживання.
При цьому в ході розгляду даної справи відповідач не довів надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як і не пояснив в чому полягає недостовірність поданих позивачем документів для отримання дозволу на постійне проживання в Україні.
Підставою оскаржуваного рішення відповідача від 19 липня 2021 року зазначено п.п.1, 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто надання дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а саме те, що на час первинного подання заяви та документів ОСОБА_1 було понад 18 років, вона була повнолітньою і у заявника не було законних підстав для отримання дозволу на імміграцію, які передбачені ст.4 Закону України "Про імміграцію".
Приписами ч.1 ст. 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 76 КАС України).
Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем, ні у суді першої, ані у суді апеляційної інстанції не було надано доказів надання позивачем свідомо неправдивих відомостей щодо свого віку що під час оформлення дозволу на імміграцію у 2005 році.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких порушень законодавства та відсутності необхідних документів уповноваженим державним органом під час розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію виявлено не було, уповноважений державний орган України з питань імміграційної політики визнав правомірність прибуття позивача в Україну, правомірність подальшого проживання та правомірність набуття дозволу на імміграцію в силу прямої дії закону.
Приймаючи оскаржуване у даній справі рішення, відповідач виходив з того, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог Закону, однак, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка видала дозвіл на імміграцію в Україну, за прийняття безпідставного рішення ГУ ДМС в Одеські області не надано. На підставі отриманого дозволу на імміграцію та отриманої посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 тривалий час проживає на території України, доказів порушення законодавства нею до суду не надано.
Також, колегія суддів враховує, що 12 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та громадянином України ОСОБА_8 укладено шлюб (прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 12 грудня 2014 року серії НОМЕР_2 та в шлюбі народились діти ОСОБА_8 – ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що ГУ ДМС в Одеській області крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права ОСОБА_1 , оскільки остання мала передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27 вересня 2019 року у справі №815/3420/17, від 13 листопада 2019 року у справі №815/3651/17, від 25 листопада 2019 року у справі №820/5383/16 та від 22 січня 2020 року у справі №802/1432/17-а.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України та загальновизнаним міжнародним норам з прав людини.
За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 липня 2022 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.