Справа № 308/11614/20

Закарпатський апеляційний суд

  П  О  С  Т  А  Н  О  В  А 
І м е н е м У к р а ї н и

13.06.2022                 м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав захисник ОСОБА_1 – адвокат Штефаняк І.І.,

                                                                в с т а н о в и в :

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , громадянин України,
визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1200 (однієї тисячі двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні судового збору.
Згідно постанови, 26.10.2020 о 23.14 год., у м. Ужгород, вул. Капушанська, 25, водій ОСОБА_1 , будучи згідно з постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.10.2019 року (справа № 308/8618/20) визнаним винним та підданим адміністративному стягненню за ч. 2 ст. 130 КУпАП, повторно протягом року керував автомобілем марки «Mercedes-Benz Е290», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, порушення мови), від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги передбачені п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).
В апеляційній скарзі адвокат Штефаняк І.І. вказує на те, що постанова судді є незаконною та підлягає скасуванню. Зазначає, що правопорушник відмовився від огляду на стан сп`яніння, оскільки вже знаходився у своєму дворі, де проживає. Також вказує на те, що працівники поліції спочатку сказали йому, що він керував автомобілем з не увімкненими фарами, а вже потім повідомили йому, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Також при дослідженні відеоматеріалів у судовому засіданні було встановлено, що подія відбулася о 00 год. 05 хв. і тривала майже до 01.00 год. 27.10.2020 року, на що неодноразово наголошувалось у судовому засіданні, тоді як згідно протоколу зазначено, що подія мала місце 26.10.2020 о 23.14 год., однак суддя не взяв цей факт до уваги. Також стверджує, що у разі встановлення повторності правопорушення до протоколу долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте у справі рішення, однак даних вимог закону при складанні протоколу дотримано не було і в матеріалах справи відсутні відомості у підтвердження повторності правопорушення, а тому є незрозумілим, яким чином і на підставі чого працівники поліції кваліфікували діяння ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП. Крім того, посилається на те, що у матеріалах справи відсутні рапорти працівників поліції, які останні постійно додають до аналогічних категорій справ. Вказує і на те що ОСОБА_1 було подано клопотання про направлення справи за територіальною підсудністю до іншого суду, яке суддею взагалі не вирішувалось. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його захисника, адвоката Штефаняка І. І., разом з тим, беручи до уваги положення ст. 294 КУпАП, вказані обставини не перешкоджають її розгляду. При цьому, береться до уваги і те, що ОСОБА_1 , і його захисник, адвокат Штефаняк І. І. належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними довідками про доставку SMS - повідомлень, при цьому, від вказаних осіб до суду не надходило жодних клопотань про відкладення судового засідання на інший день чи заяв про розгляд справи за їхньої участі. Водночас, вирішуючи питання про розгляд справи за відсутності вказаних осіб, апеляційний суд враховує і те, що судові засідання неодноразово відкладалось за клопотаннями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду таке.

Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові.

Апеляційний суд, враховуючи положення ст. 294 КУпАП, переглядає справу у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується у ст. 251 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП є правильним.

Так, згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №268667, 26.10.2020, о 23 год 14 хв, по вул. Капушанська, 25, у м. Ужгороді, водій ОСОБА_1 , відповідно до постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.10.2019 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, повторно, протягом року керував автомобілем марки «Mercedes-Benz Е290», номерний знак НОМЕР_1 , з очевидними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, порушення мови). Від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України. Зміст протоколу свідчить також про те, що від отримання копії протоколу водій відмовився, надавати будь-які пояснення з приводу вказаної події не забажав.

Факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підтверджено поясненнями свідків – громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які своїми підписами засвідчили, що у їх присутності водій ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку (а. с. 3, 4).

З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №727074 убачається, що водія ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 та ч. 1 ст. 121 КУпАП, й накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять гривень) (а. с. 5).

Відповідно до розписки ОСОБА_1 , він зобов`язується залишити на зберіганні транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Е290», номерний знак НОМЕР_1 на місці зупинки автомобіля, а саме за адресою: вул. Капушанська, 25, у м. Ужгороді (а. с. 6).

Довідкою, сформованою на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України підтверджено, що ОСОБА_1 отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_2 від 28.04.2016. 

Відповідно до довідки, сформованої на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України, ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

У матеріалах справи наявний відеозапис з місця події, з якого убачається, що поліцейські зупинили водія ОСОБА_1 за порушення ним вимог п. п. 31.4.3 «б» та 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, недотримання яких ОСОБА_1 підтвердив та жодних заперечень не висловлював. Крім того, за наявності очевидних у водія ознак алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, порушення мови) поліцейський запитав, чи проходитиме ОСОБА_1 огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, останній відповів категоричною відмовою (а. с. 9).

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані згідно з вимогами КУпАП, адже жодних порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2.5 ПДР та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Під час розгляду апеляційної скарги судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що поліцейська Галатиба М. Ю. була упереджена при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП. Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги і будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій під час зупинки водія ОСОБА_1 та оформлення щодо нього матеріалів адміністративного правопорушення,– на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі.

Окрім того, на переконання апеляційного суду, у матеріалах справи відсутні і будь-які дані, які можуть свідчити про упередженість, необ`єктивність свідків події – громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та недостовірність змісту їхніх пояснень – на підтвердження таких доводів, апелянтом не надано жодного доказу. 

При оцінці доводів адвоката Штефаняка І. І. про те, що його підзахисний відмовився від огляду на стан сп`яніння, оскільки перебував на території свого двору, - апеляційний суд до уваги не бере, адже матеріалами справи підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, порушення ним вимог п. п. 31.4.3 «б» та 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, за що було складено відповідну постанову. Разом з тим, сукупність доказів, наявних у матеріалах справи беззаперечно підтверджують факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння. Тому, апеляційний суд не вбачає сумнівів у законності складеного відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Такими, що не впливають на правильність та обґрунтованість висновків місцевого суду є твердження апелянта про те, що відомості щодо часу вчинення адміністративного правопорушення, які вказані у протоколі, а саме 26.10.2020 о 23 год 14 хв суперечать даним, які відображені на відеоматеріалі: починаючи з 00 год 05 хв, до 01 год 00 хв 27.10.2020. Відхиляючи ці доводи, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що відеозапис, відповідно до ст. 251 КУпАП є належним та допустимим доказом у справі, адже на ньому чітко зафіксовано подію за участі ОСОБА_1 , починаючи від моменту з`ясування обставин щодо порушення водієм вимог п. п. 31.4.3 «б» та 2.1 «а» ПДР, при цьому з відеозапису убачається, що у поліцейських виникли сумніви щодо тверезості водія, тому вони запропонували ОСОБА_5 пройти освідування як на місці зупинки автомобіля, так і в закладі охорони здоров`я. Однак, водій відхилив цю пропозицію, тому у встановленому законом порядку поліцейськими був оформлений протокол за ч. 2 ст. 130 КУпАП. 

Апеляційний суд визнає недоцільними доводи апелянта про те, що у разі встановлення повторності правопорушення до протоколу долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте у справі рішення, однак цих вимог закону при складанні протоколу поліцейськими дотримано не було і в матеріалах справи відсутні відомості щодо повторності правопорушення. Відхиляючи ці твердження, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що вони свого підтвердження не знайшли, позаяк наявна у матеріалах справи довідка, сформована на основі облікових баз даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України, відповідно до якої ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, що свідчить про те, що доводи у цій частині спрямовані виключно на намагання апелянта ухилитися від адміністративної відповідальності. Разом з тим, з відеозапису убачається, що при складанні протоколу за ч. 2 ст. 130 КУпАП, поліцейськими було озвучено у присутності ОСОБА_1 інформацію про наявність відомостей щодо повторності правопорушення за його участі.

Враховуючи те, що матеріали справи місять достатньо належних, достовірних та допустимими доказів, які безперечно свідчать про порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 2.5 ПДР та вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП, доводи апелянта про те, що у матеріалах справи відсутні рапорти працівників поліції, які останні додають до аналогічних категорій справ, апеляційний суд визнає безпідставними, тому їх відхиляє. 

Твердження про те, що ОСОБА_1 було подано клопотання про направлення справи за територіальною підсудністю до іншого суду, однак місцевим судом таке до уваги не взято, - судом апеляційної інстанції розцінюється критично, жодних підстав щодо необхідності перенаправлення справи до іншого суду апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до змісту ст. 257 КУпАП, місце розгляду справи про адміністративне правопорушення визначається особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка після його складання, направляє матеріали справи до органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11.06.2004 року №11 «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення» встановлено, що навіть у випадках, коли законом передбачається альтернативна підсудність (ч. 2 ст. 276 КУпАП), питання про те, у який саме суд надіслати протокол про адміністративне правопорушення, вирішується відповідним органом внутрішніх справ.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить норми, яка передбачає можливість направлення справи про адміністративну відповідальність за підсудністю до іншого суду, а вирішення питання про зміну підсудності розгляду справи про адміністративні правопорушення у спосіб, не передбачений законодавством, є очевидним порушенням.

Слід зазначити, що вимогами п. 1 ч. 1 ст. 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання про те, чи належить до його компетенції розгляд справи та приймає рішення, передбачені КУпАП.

З матеріалів справи убачається, що місцем вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є вул. Капушанська, 25, у місті Ужгороді. З протоколу про адміністративне правопорушення убачається, що розгляд справи відбувся в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області, що фактично виключає будь-які порушення правил підсудності, які закріплені у ст. 276 КУпАП. Отже, доводи апелянта про необхідність задоволення поданого ним клопотання щодо направлення матеріалів справи за підсудністю до іншого суду, апеляційний суд вважає необґрунтованими, відтак підстав для їх задоволення не вбачає.

Те, що ОСОБА_1 заперечує свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як спосіб уникнути адміністративну відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

На інші доводи, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.

Також апеляційний суд окремо звертає увагу на правові позиції Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), де ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні вимог, передбачених пунктом 2. 5 ПДР та, відповідно, у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено в межах санкції вищевказаної статті, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

На переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана стороною захисту апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, - без задоволення.

Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 та його захисник, адвокат Штефаняк І. І., не з`явившись на розгляд справи, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази у їх підтвердження.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
                                
                                               П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав захисник ОСОБА_1 – адвокат Штефаняк І.І., залишити без задоволення.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП – залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН