ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 697/2309/21 провадження № 22-ц/821/730/22 категорія 311000000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Комунальний заклад «Литвинецький ліцей» Бобрицької сіьскої ради Черкаської області
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
11 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення позивача на роботі.
В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що працює на роботі в КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області вчителем англійської мови.
У листопаді 2021 року позивачем було виявлено грубе порушення його конституційного права на роботу з боку відповідача, яке полягало в тому, що від позивача постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеження прав працівника щодо повноцінної роботи. На це позивачем відповідачу було вручено заяву-повідомлення про протиправність його дій з цього приводу.
Незважаючи на це, 08 листопада 2021 року позивачу відповідачем було вручено наказ № 61-К від 08 листопада 2021 року про відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який мотивований тим, що оскільки у позивача відсутнє відповідне щеплення, то відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відсторонює позивача від його роботи до часу усунення обставин, що обумовили відсторонення.
Позивач вказала на те, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищевказаного щеплення.
ОСОБА_1 вважає наказ про відсторонення незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням її права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 1 Європейської соціальної хартії, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.
Наказ про відсторонення мотивований положеннями ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який передбачає обов`язкове щеплення саме обов`язковими щепленнями. Цим  Законом щеплення від Ковід-19 не встановлене як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним.
Підстави відсторонення передбачені ст. 46 КЗпП України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану». Правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від Ковід-19 законодавством не передбачено. Дорожньою картою з провадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні 2021-2022 роках, встановлено, що вакцинація буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року, якщо норма закону чи підзаконного нормативно-правового акту суперечить нормі Конституції України, слід застосовувати Конституцію як норми прямої дії.
З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23 грудня 2021 року просила: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 61-К від 08 листопада 2021 року про відсторонення позивача від роботи; - зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за фактичний час незаконного відсторонення позивача від роботи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськраойнного суду Черкаської області від 28 березня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи у спірних правовідносинах суд не вбачав порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей, зокрема, учасників освітнього процесу.
Судом також не було встановлено підстав для визнання незаконним та скасування наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи, оскільки такий наказ прийнятий на підставі діючого законодавства, що регулює трудові відносини. Нормативно-правові акти, які регулюють вказані правовідносини, чинні і в установленому законом порядку не скасовані та не визнані протиправними.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов всивноку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 61-К від 08 листопада 2021 року про відсторонення її від роботи, необхідно відмовити.
Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача про відсторонення її від роботи, тому дійшов висновку, що не підлягає задоволенню також позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за фактичний час незаконного відсторонення від роботи за займаною посадою, оскільки така позовна вимога є похідною від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою її позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що суд під час розгляду справи не в повній мірі надав оцінку доказам у справі та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Зазначено, що роботодавець має право відсторонювати працівника від роботи у випадках, встановлених ст. 46 КЗпП України, проте, таке відсторонення повинно здійснюватись у спосіб та в порядку, визначеному законом. Повідомлення роботодавця про обов`язковість вакцинування працівника не є документом, з яким повязується виникнення, припинення чи зміна трудових відносин, такий документ не породжує будь-які юридичні наслідки для учасників трудових відносин, а тому не може бути підставою для відсторонення працівника від роботи.
Акт відповідача про відмову скаржника від щеплення проти СОVID-19 не є належним доказом, що підтверджує факт самої відмови чи ухилення скаржника від проведення обов`язкової вакцинації чи відсутності у нього на час відсторонення протипоказань щодо вакцинації, а лише свідчить про ненадання ним відповідних документів в день його відсторонення від роботи.
З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 вважає, що суд під час розгляду справи порушив норми чинного законодавства та прийняв незаконне рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, яке підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу 
У відзиві, що надійшов від КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не дають підстав для скасування рішення суду.
В межах своїх повноважень директор КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області на підставі та на виконання наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ видав повідомлення про необхідність обов`язкового щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 , спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19 , спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 , працівників загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти незалежно від типу та форми власності або з надання відповідної медичної довідки щодо протипоказань від даного виду щеплень. Термін повідомлення становив до 08 листопада 2021 року.
З даним повідомленням позивач була вчасно ознайомлена, про що свідчить її підпис на повідомленні і в неї було достатньо часу для проведення відповідного щеплення або ж отримання та надання у освітній заклад довідки про можливість проведення такого щеплення за станом ї здоров`я, що ОСОБА_1 зроблено не було.
06 листопада 2021 року позивачкою було надано на адресу відповідача дві заяви, в яких зазначено про порушення її прав на працю внаслідок відсторонення та про відмову від ризикованого медичного втручання, тобто відмову від щеплення.
За таких обставин, відсторонюючи позивача від роботи, відповідач діяв у відповідності до правових актів, які підлягали застосуванню в даній ситуації, в інтересах охорони громадського порядку а також здоров`я зацікавлених осіб, зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей, які є відвідувачами закладу освіти, в якому працює позивач.
Районний суд правильно встановив всі обставини справи та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке за наведених в апеляційній скарзі підстав не підлягає скасуванню. 
Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу директора КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко від 30 серпня 2021 року № 41-К (а.с.31) та трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.30), вона призначена на посаду та працює на роботі в КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області вчителем англійської мови за строковим трудовим договором з 01 вересня 2021 року по 31 травня 2022 року.
19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до директора КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко із заявою, в якій просила дозволити їй продовжити працювати у вказаному навчальному закладі на займаній посаді без прийняття вакцини від COVID-19. Зазначила, що вказане рішення є зваженим і прийняте на підставі детального і всебічного вивчення питань, пов`язаних з вакцинацією, особистого досвіду і цілком відповідає нормам діючого законодавства (а.с.9).
05 листопада 2021 року директором КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко повідомлено ОСОБА_1 про те, що з 08 листопада 2021 вона буде відсторонена від виконання службових обов`язків при одній з умов: 1) якщо не буде проведено профілактичне щеплення (1 щеплення) проти COVID-19; 2) надано медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. 
Підставою для винесення вказаного повідомлення є наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», стаття 46 КЗпП України, частина друга статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частина третя статті 5 ЗУ «Про державну службу». Із вказаним повідомленням ОСОБА_1 була ознайомлений та зазначила про свою незгоду з повідомленням у зв`язку з порушенням норм чинного законодавства та Конституції України (а.с.14).
06 листопада 2021 року ОСОБА_1 подано заяву-повідомлення директору КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко, в яких вона зазначила, що директором школи, в даному випадку, буде порушено право позивача на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, а також право на заробітну плату, яка є складовою права на працю відповідно до цієї статті. Крім того, вимога пред`явлення таких даних суперечить ст. 39-1 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (а.с.11-13).
Крім цього, 06 листопада 2021 року ОСОБА_1 подано заяву директору КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко про відмову від ризикованого медичного втручання, в якій позивач, користуючись правом, яке належить їй як людині і зафіксоване в Конституції України (ст.ст. 3, 28), ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 43 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 12 ЦК України, повідомила про утримання від щеплення від коронавірусної інфекції SARS-CoV-2 (а.с.10).
Згідно наказу директора КЗ «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області Л. Глушко від 08 листопада 2021 року № 61-К, керуючись наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», статтею 46 КЗпП України, частиною другою статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частиною третьою статті 5 ЗУ «Про державну службу», відсторонити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що обумовили відсторонення. Після усунення обставин, що обумовили відсторонення: проведено профілактичне щеплення проти COVID-19 чи надано медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - ОСОБА_1 буде допущена до роботи. Посадове місце наказано зберігати за ОСОБА_1 (а.с.7).
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем наказом від 08 листопада 2021 № 61-К про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , вважаючи його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який був залишений без задоволення судом першої інстанції.
Надаючи оцінку правильності мотивів рішення районного суду та доводам апеляційної скарги суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Згідно зі статтею 46 КЗпП України допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
У законодавстві відсутнє чітке визначення поняття відсторонення від роботи. За своїм змістом це призупинення трудових відносин, яке полягає у тимчасовому увільненні працівника від виконання трудових обов`язків з метою відвернення та/або попередження негативних наслідків.
Зокрема, з метою запобігання виникненню і поширенню інфекційних захворювань, небезпечних для населення, законодавство України про охорону здоров`я передбачає відсторонення від роботи у разі необґрунтованої відмови або ухилення працівника від обов`язкового щеплення.
Так, у статті 30 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року № 2801-XII закріплена можливість запровадження щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань проведення обов`язкових медичних оглядів, профілактичних щеплень, карантинних заходів в порядку, встановленому законами України.
Спеціальними законами у цій сфері є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ. 
Частинами першою та другою статті 12 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій , виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відтак, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року регулює кілька важливих у цій справі питань:
1) до обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб.
Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2020 року № 521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включений COVID-19.
2) перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я.
Згідно із Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
3) працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт:
- у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення,
- та у порядку, встановленому законом.
На час винесення оскаржуваного наказу, як і на даний час, порядок відсторонення від роботи працівників через ухилення чи відмову від проходження обов`язкового профілактичного щеплення законом не врегульований .
Законодавство України з цього питання містить лише кілька окремих положень:
порядок і терміни проведення профілактичних щеплень , в тому числі обов`язкових, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина третя статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ);
профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (частина шоста, сьома статті 12 Закону № 1645-ІІІ);
для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, інший визначений медичний працівник, в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг осіб, які підлягають щепленню у день, визначений для проведення щеплень. У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року N 551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по закладу охорони здоров`я. Факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою N 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником (пункти 7, 15, 17 Положенням про організацію і проведення профілактичного щеплення, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551));
відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (пункт 46-1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що за відсутності законодавчо визначеного алгоритму дій, відсторонення працівника від роботи через ухилення чи відмову від обов`язкового профілактичного щеплення допускається за умов:
- виникнення у працівника обов`язку пройти таке щеплення, про що він має бути проінформований,
- надання працівникові розумного строку для проходження медичного огляду та отримання щеплення чи документу про протипоказання,
- документування факту відмови чи ухилення від щеплення. При цьому, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення згідно з ч.7 ст.12 Закону № 1645-ІІІ повинна бути засвідчена лікарем,
- видання керівником підприємства, установи, організації наказу про відсторонення працівника від роботи із зазначенням конкретної правової і фактичної підстави (ухилення чи відмова) та строку відсторонення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є працівником закладу освіти і дана обставина сторонами не оскаржується.
Обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників закладів освіти введена Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який набув чинності 08 листопада 2021 року.
Отже, лише з цієї дати у позивача виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку.
Суд при ухваленні рішення врахував, що позивач висловила свою категоричну позицію щодо відмови в проходженні профілактичного щеплення, що підтверджується наданими на ім`я директора заяви від 06 листопада 2021 року про відмову від ризикованого медичного втручання, в якій позивач, повідомила про утримання від щеплення від коронавірусної інфекції SARS-CoV-2 (а.с.10). Тому, дії відповідача в даному випадку відповідають законодавчо визначеного алгоритму дій, які передбачають відсторонення працівника від роботи. 
Будь-яких доказів на підтвердження того, що у позивачки є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення суду не надано.
Судом встановлено, що позивачка, яка працює у вчителем англійської мови в шкільному закладі, підлягає обов`язковій вакцинації.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкової вакцинації, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про те, що роботодавець обгрунтовано відсторонив її від роботи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.
У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.
Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.
Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. 
Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.
З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.
У пунктах а, б статті 10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів.
Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи.
Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування, проте це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.
Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я.
Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України.
Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, а тому COVID-сертифікат не є медичною таємницею.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці»).
З урахуванням того, що позивача правомірно відсторонили від роботи, та того, що у зазначений період вона не виконувала своїх трудових обов`язків, а тому і немає підстав для стягнення на свою користь заробітної плати за період її відсторонення від роботи.
Суд першої інстанції правильно вказав у своєму рішенні, що вимога про стягнення заробітної плати є похідною від первісної вимоги про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та його скасування, тому відмовивши в задоволенні первісної вимоги суд правомірно відмовив і в похідних від неї вимогах.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Зважаючи на це, не право на працю, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.
Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.
Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.
Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.
Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх вихованців і працівників дитячого садка, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведених в апеляційній скарзі доводів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Комунального закладу «Литвинецький ліцей» Бобрицької сільської ради Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2022 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        О.В. Карпенко 

                                                                       Л.І. Василенко