КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
   Справа № 364/812/21                                      Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко О.В. 
Провадження № 22-ц/824/7181/2022                               Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 липня 2022 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                          Шебуєвої В.А., 
суддів                                Матвієнко Ю.О., Верланова С.М.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Коротенко Євгенії Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Володарського районного суду Київської області від 19 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Зазначила, що ОСОБА_1 отримав від неї у позику кошти в сумі 50 000,00 грн., про що він написав відповідну розписку та зобов`язався повернути отримані кошти на вимогу. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не повернув їй кошти, ОСОБА_2 просила стягнути з нього борг за договором позики в розмірі 50 000,00 грн.
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 19 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 50 000,00 грн. та 908,00 грн. сплаченого судового збору, а всього разом 50 908,00 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в позовній заяві не було зазначено дату передачі в борг коштів. Крім того, відповідач  ОСОБА_1 зареєстрований в с.Нове життя Білоцерківського району Київської області, у зв`язку з чим   у суду були відсутні підстави для прийняття справи до свого провадження. Апелянт зазначає, що   ОСОБА_1 неодноразово брав кошти в позику у ОСОБА_2 протягом 2009-2015 р.р. Приблизно у 2009-2013 роках  ОСОБА_1 дійсно взяв у борг кошти в сумі 50 000,00 грн., про що написав розписку. Згодом ОСОБА_1 повернув позивачці вказану суму коштів, але остання не віддала йому розписку, посилаючись на те, що не знає де вона знаходиться. Вважає, що ОСОБА_2 навмисно притримала в себе розписку для можливості повторного стягнення заборгованості в майбутньому. Під час надання пояснень була встановлена розбіжність в часі укладення усного договору позики, на підтвердження якої надано розписку. Позивачка стверджує, що розписка написана в 2019 році, а відповідач зазначав, що розписка була написана в 2009-2010 році, що фактично унеможливлює стягнення боргу в 2021 році у зв`язку зі спливом позовної давності. При цьому суд не роз`яснив та не забезпечив проведення в справі судової технічної експертизи документів, у зв`язку з чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наданої ОСОБА_2 розписки  відповідач ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 грн. та зобов`язався повернути кошти за вимогою 17 травня (а.с.7).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність    підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 50 000,00 грн. 
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до змісту розписки зазначено, що відповідач ОСОБА_1  позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 грн. та зобов`язався повернути їх  за вимогою. 
В суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що дійсно позичав у позивачки кошти в розмірі 50000 грн., але повернув їх.  Разом з тим відповідач  ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення ним коштів за вказаною розпискою.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення із  ОСОБА_1 заборгованості.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 повернув позивачці 50 000 грн. за вказаною розпискою, але  позивачка не віддала йому розписку та навмисно притримала її для можливості повторного стягнення заборгованості.
Апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. 
Суд першої інстанції було допитав свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 кошти за вказаною розпискою. 
Водночас, факт повернення коштів за договором позики не може підтверджуватися самими лише показами свідків, а тому, вони були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що в позовній заяві не було зазначено дату передачі в борг коштів. 
Як вбачається з матеріалів справи, в розписці про отримання  ОСОБА_1 в позику коштів в сумі 50 000,00 грн. не було зазначено дати її оформлення та передачі коштів. 
Разом з тим, колегія суддів враховує, що   ОСОБА_1 не оспорював укладення ним договору позики з ОСОБА_2 та отримання ним коштів у вказаній сумі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на припинення зобов`язань за договором позики у зв`язку з поверненням коштів.  
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , що боргова розписка написана  не у 2019 році, як зазначила позивачка, а  в 2009-2010 р.р., що фактично унеможливлює стягнення боргу в 2021 році у зв`язку зі спливом позовної давності. 
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 та заперечував проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність у зв`язку з поверненням ним коштів. 
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта,  що суд не роз`яснив та не забезпечив проведення в справі судової технічної експертизи документів. 
Участь у розгляді справи з стадії підготовчого судового засідання приймав і адвокат відповідача Федченко Л.С. відповідно до договору про надання правничої допомоги. ОСОБА_1 та його адвокат Котелевець О.Г. не подавали клопотання про призначення в справі технічної експертизи документів до суду першої інстанції. Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для її проведення. 
Відповідач подав клопотання про призначення технічної експертизи документів до суду апеляційної інстанції. Враховуючи межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, встановлені ст. 367 ЦПК України, дане клопотання не може бути задоволене, оскільки таке клопотання не подавалося до суду першої інстанції та не було предметом розгляду суду першої інстанції. 
При цьому, надаючи оцінку обґрунтованості доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що  ОСОБА_1 не спростовував факту укладення договору позики з ОСОБА_2 та факту отримання ним коштів в сумі 50 000 грн.  
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору. 
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Коротенко Євгенії Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Володарського районного суду Київської області від 19 січня 2022 рокубез змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                               Матвієнко Ю.О.
 
                                                                                Верланов С.М.