ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2022 р. 	Справа № 440/10083/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021  по справі № 440/10083/21
за позовом  ОСОБА_1     
до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області                
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії          ,
ВСТАНОВИВ:
02 вересня 2021 року  ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області (далі також - відповідач) в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Великосорочинської сільської ради;
- зобов`язати Великосорочинську сільську раду надати дозвіл на клопотання ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096 у власність орієнтовною площею 1,75 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів на території Великосорочанської сільської ради Миргородського району Полтавської області.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви (клопотання) позивача від 14.06.2021 про надання дозволу про дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Зобов`язано Великосорочинську сільську раду Миргородського району Полтавської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096 у власність орієнтовною площею 1,75 га для ведення особистого селянського господарства, та прийняти обґрунтоване рішення у відповідності до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, про надання дозволу чи відмову у наданні такого дозволу.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 грн.
Позивач частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині постанову, якою позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.12.2019 по справі № 823/59/17, від 02.07.2020 по справі № 825/2228/18, від 24.01.2019 по справі № 806/2978/17, від 16.05.2019 по справі № 812/1312/18 та від 14.08.2019 по справі № 808/3187/17, від 11.09.2019 по справі № 819/570/18, від 12.06.2020 по справі № 808/3187/17, від 29.09.2020 по справі № 814/2221/17, що стосуються ефективного способу захисту порушеного права особи внаслідок відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень у подібних правовідносинах.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача, просить суд апеляційної інстанції відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги та скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021.
06.12.2021 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій, посилаючись на те, що станом на час судового розгляду справи відповідач незаконно надав у власність з порушенням чинного законодавства спірну земельну ділянку, просить суд апеляційної інстанції прийняти нову постанову по справі, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в тому числі:
- зобов`язати Великосорочинську сільську раду надати дозвіл на Клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2021р. на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096 у власність орієнтовною площею 1.75 Га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів на території Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області.
- скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. по справі №440/10083/21 в частині зобов`язання Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096 у власність орієнтовною площею 1,75 га для ведення особистого селянського господарства, та прийняти обґрунтоване рішення у відповідності до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, про надання дозволу чи відмову у наданні такого дозволу.
- скасувати рішення Великосорочинської сільської ради Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність, серія та номер: 85, виданий 22.10.2021, видавник: Великосорочинська сільська рада Миргородського району Полтавської області (новий Кадастровий номер: 5325782600:00:019:0105)
- скасувати рішення Великосорочинської сільської ради №104 від 29.06.2021р. Про надання гр. ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,7500 га (в межах земельної ділянки, з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096)
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61440167 від 08.11.2021           18:52:13, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Великобудищанської сільської ради, Полтавська обл.
Розглянувши подану позивачем заяву колегія суддів зазначає, що за приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).
Згідно з ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. 
Оскільки вимоги стосовно яких позивачем подано заяву не заявлялися до суду першої інстанції та не були предметом судового розгляду, такі вимоги не можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції.
Враховуючи, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог, оскаржене судове рішення, з огляду на межі апеляційного перегляду справи встановлені ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядається судом апеляційної інстанції лише в  цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області з клопотанням від 14.06.2021 в якому просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки з кадастровим номером 5325782600:00:019:0096 відповідно до вимог статей   116,   118,   121   та   122 Земельного кодексу України.
До клопотання додано: копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, довідку про реєстрацію місця проживання, бажане місце розташування земельної ділянки, інформацію з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.
29 червня 2021 року на розгляд десятої сесії восьмого скликання Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області винесено проект рішення № 105 "Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства".
Згідно з протоколом поіменного голосування десятої сесії восьмого скликання Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 29 червня 2021 року проект рішення № 105 "Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" не набрав достатньої кількості голосів, а саме 19 депутатів утрималися від голосування, 4 депутати не голосувало.
Вважаючи, що Великосорочинська сільська рада Миргородського району Полтавської області не приймаючи жодного із передбачених   статтею 118 Земельного кодексу України   рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність, оскільки за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. 
З цих підстав, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і ефективним способом повного захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року про надання дозволу про дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю врегульовані Земельним кодексом України №2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року /далі - ЗК України/.
Відповідно до частини першої   статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
За змістом пункту "б" частини першої статті 121 вказаного Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.
Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною сьомою цієї статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Нормами статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.
Частинами першою та другою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вирішується виключно на пленарному засіданні ради та за результатами розгляду такого питання органом місцевого самоврядування має прийматися відповідне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу.
Як встановлено судом першої інстанції, за результатами відкритого поіменного голосування, в порушення вимог статей  12,   59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  та статей   122,  118 Земельного кодексу України, рішення про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не прийнято, отже у спірних правовідносинах мала місце протиправна бездіяльність відповідача. 
З цих підстав та враховуючи, що вирішення питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарному засіданні міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Надаючи оцінку обраному судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.
Питання щодо ефективного способу захисту прав позивача у такій ситуації в судовій практиці поставало неодноразово.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п. 36-39).
За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.
З іншого боку, відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він не надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно.
Суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.
Варто зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.
Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.
У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Зважаючи на те, що у спірних відносинах відповідач не реалізував своїх повноважень, оскільки за результатами розгляду клопотання позивача відповідачем не прийнято жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, суд першої інстанції дійшов  правильного висновку, що належним способом захисту прав позивача буде саме повторний розгляд відповідачем поданого позивачем клопотання про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо помилковості висновків суду першої інстанції при обранні належного способу захисту прав позивача у спірних правовідносинах.
Стосовно посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.12.2019 по справі № 823/59/17, від 02.07.2020 по справі № 825/2228/18, від 24.01.2019 по справі № 806/2978/17, від 16.05.2019 по справі № 812/1312/18 та від 14.08.2019 по справі № 808/3187/17, від 11.09.2019 по справі № 819/570/18, від 12.06.2020 по справі № 808/3187/17, від 29.09.2020 по справі № 814/2221/17, щодо ефективного способу захисту порушеного права особи внаслідок відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень у подібних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені обставини у цій справі,  не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у зазначених постановах, оскільки такі винесені за інших фактичних обставин.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 по справі № 440/10083/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін