Постанова
Іменем України                                          
 
18 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 285/5226/20
провадження № 61-20300св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року в складі судді Мозгового В. Б. та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» (далі – ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
 
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 10 січня 2017 року він обіймав посаду завантажувача-вивантажувача відділу логістики у ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ». 26 червня 2018 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, строком на три роки. 
 
17 липня 2018 року адміністрацією ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» винесено наказ про його звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а саме частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки на період проходження ним військової служби за контрактом за ним зберігається робоче місце та заробіток у ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ».
 
Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 17 липня 2020 року про його звільнення з роботи, поновити його на посаді завантажувача-вивантажувача відділу логістики у ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» з 18 липня 2020 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Також позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, який був зумовлений об`єктивними перешкодами та поважними причинами, посилаючись на те, що з 26 червня 2018 року по                            13 вересня 2018 року проходив навчання у навчальному центрі Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. З 13 вересня 2018 року проходив службу у 95 окремій десантно-штурмовій бригаді Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. Протягом періодів з 31 січня 2019 року по 09 березня                 2019 року, з 05 серпня 2019 року по 10 січня 2020 року, з 26 лютого 2020 року по 22 березня 2020 року та з 29 травня 2020 року по 03 грудня 2020 року брав участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. З 28 травня 2019 року по 16 липня 2019 року приймав участь у бригадних навчаннях у Львівській області.
 
Представник відповідача подав заяву про застосування судом строків позовної давності. Заява обґрунтована тим, що позивач пропустив визначений частиною першою статті 233 КЗпП України місячний строк, який потрібно рахувати з                          25 січня 2019 року (дата отримання наказу), без поважних причин.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області                 від 20 травня 2021 року, залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, позовні вимоги задоволено.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» від 17 липня 2018 року № 1 691-к/тр про звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завантажувача-вивантажувача (кабельних матеріалів) відділу логістики у ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ».
 
Стягнено з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2018 року по 20 травня 2021 року в розмірі 372 522,74 грн.
 
Рішення в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки поширення гарантій щодо збереження робочого місця та середнього заробітку поширюються, зокрема, й на осіб, які уклали контракт на проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період. Оскільки рішень про демобілізацію призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, особливий період не закінчився, суди дійшли висновку, що гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України, поширюються й на позивача. Відтак, його звільнення з роботи не відповідає вимогам трудового законодавства.
 
Також суди дійшли висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин, оскільки, надані позивачем докази свідчать про обставини, які створювали труднощі для своєчасного звернення позивача до суду, та наявність підстав для поновлення останньому строку звернення до суду з цим позовом. Зокрема, суди виходили з того, що позивач на час звільнення і до звернення з позовом до суду перебував на військовій службі не за місцем проживання, брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому з урахуванням особливостей проходження військової служби був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм правом на судовий захист порушених прав. Отже, причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом є поважними.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
09 грудня 2021 року ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новоград- Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, не повним дослідженням обставин справи. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України: від 16 листопада 2016 року в справі                                № 6-2469цс16 року; від 28 вересня 2016 року в справі № 6-832цс15; від 14 вересня 2016 року в справі № 6-2165цс15; від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14; від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1503цс16; від 08 червня 2016 року в справі № 6-3029цс16 (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, отже на нього не поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України. Крім того, у контракті не зазначено, що він укладений на час дії особливого періоду.
 
Доводи позивача про порушення його прав є безпідставними, оскільки позивачу не відмовлено у поновлені на роботі після завершення ним військової служби, не скорочено його місце роботи та посаду, та гарантовано, що він, у випадку бажання може повернутися на своє робоче місце після завершення військової служби та буде отримувати дохід у розмірі, що не менше його середнього заробітку на момент вступу на військову службу.
 
Також аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо поновлення позивачу строку для звернення до суду з цим позовом. Відповідач зазначає, що позивач копію наказу про звільнення отримав 25 січня 2019 року. Позивач вживав різні заходи захисту своїх прав, шляхом відправлення різних запитів, заяв, в тому числі й позовних. Тобто був обізнаний про обставини порушення нібито його прав з 25 січня 2019 року.
 
Однак суди не взяли до уваги доводи відповідача, що позивач мав достатньо часу для звернення до суду в період, що не охоплюється довідками про участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони. Суди залишили поза увагою те, що у позивача був представник – адвокат Маковій О. Є., який діяв на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 07 лютого 2020 року та наказу Центру від 05 лютого 2020 року № 172, із відповідними повноваженнями.
 
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові не надав належної оцінки та обґрунтуванню поважності та об`єктивності пропуску позивачем строку на звернення до суду, в чому саме вони полягали і що заважало позивачу звернутися до суду в інші дні коли він не був задіяний у проходженні військової служби.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із                  Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у лютому 2022 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Суди встановили, що позивач з 10 січня 2017 року обіймав посаду завантажувача-вивантажувача (кабельних матеріалів) відділу логістики у ТОВ «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» (т. 1 а. с. 17).
 
26 червня 2018 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, строком на три роки (т. 1 а. с. 18).
 
Наказом від 17 липня 2018 року № 1 691-к/тр позивача звільнено з роботи з                       18 липня 2018 року згідно з пунктом 3 статті 36 КЗпП України (вступ працівника на військову службу) (т. 1 а. с. 87).
 
Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 25 січня 2019 року, про що сторони не заперечували.
 
ОСОБА_1 з 26 червня 2018 року по 13 вересня 2018 року проходив навчання у навчальному центрі Високомобільних десантних військ Збройних Сил України.                   З 13 вересня 2018 року проходив службу у 95 окремій десантно-штурмовій бригаді Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. Протягом періодів з               31 січня 2019 року по 09 березня 2019 року, з 05 серпня 2019 року по 10 січня               2020 року, з 26 лютого 2020 року по 22 березня 2020 року та з 29 травня 2020 року по 03 грудня 2020 року брав участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. З 28 травня 2019 року по 16 липня 2019 року приймав участь у бригадних навчаннях у Львівській області (т. 1 а. с. 26, 27, 103).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                       2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника – фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
 
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
 
Законом України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.
 
Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
 
Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникненні спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.
 
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
 
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період — це період функціонування національної економіки , органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Мобілізація — комплекс заходів, які здійснюються з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту — на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
 
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
 
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
 
Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.
 
Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.
 
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
 
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2018 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу, строком на три роки.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, правильно виходив із того, що позивач уклав контракт в особливий період, під час ситуації, що загрожувала національній безпеці України, тому має право на застосування гарантій передбачених статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статтею 119 КЗпП України.
 
Оскільки звільнення позивача згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України є таким, що проведено з порушенням частини третьої статті 119 КЗпП України, без законних на те підстав, тому останній підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в зазначеній вище частині не спростовують, зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з такими висновками.
 
Таким чином, судові рішення першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законним та обґрунтованими, відповідають судовій практиці Верховного Суду.
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції,  щодо поновлення строку звернення до суду з цим позовом, касаційний суд враховує наступне.
 
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).
 
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний умісті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
 
Разом із тим, вказаною нормою не визначено переліку поважних причин для поновлення строку звернення до суду, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.
 
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі                                      № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору – з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення – з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення – з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
 
Тобто, стаття 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку, виключно із поданням позивачем клопотання про його поновлення.
 
Верховний Суд зазначає, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
 
Мотивуючи поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення 25 січня 2019 року. Наявні в матеріалах докази підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 з 26 червня                 2018 року по 13 вересня 2018 року проходив навчання у навчальному центрі Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. З 13 вересня 2018 року проходив службу у 95 окремій десантно-штурмовій бригаді Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. Протягом періодів з 31 січня 2019 року по 09 березня 2019 року, з 05 серпня 2019 року по 10 січня 2020 року, з 26 лютого 2020 року по 22 березня 2020 року та з 29 травня 2020 року по 03 грудня 2020 року брав участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. З 28 травня 2019 року по 16 липня 2019 року приймав участь у бригадних навчаннях у Львівській області.
 
Врахувавши зазначені обставини, суди дійшли до вірного висновку про те, що у ОСОБА_1 були об`єктивні причини, які перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду з даним позовом, що є підставою для поновлення цього строку.
 
З моменту підписання контракту позивач перебував на території військової частини, виконуючи завдання, пов`язані з військовою службою та брав безпосередню участь в зоні проведення бойових дій, а тому з урахуванням особливостей проходження військової служби був обмежений у вільних діях та можливості вчасно скористатися своїм право на судовий захист.
 
Суди перевірили та обговорили причини пропуску позивачем строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, дали оцінку обставинам пропуску позивачем строку звернення до суду та наявним у справі доказам.
 
Верховний Суд не вбачає підстав для переоцінки вказаних обставин та погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 , який, в умовах військової агресії проти України, виконував конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, її незалежності та територіальної цілісності.
 
Доводи про те, що апеляційний суд при вирішенні спору не врахував висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права у справах з подібними правовідносинами, відхиляються, оскільки у наведених заявниками постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях різні правовідносини та інші встановлені фактичні обставини справ. 
 
Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
 
У цій справі судовий розгляд та поновлення строку на звернення до суду слід визнати справедливим з огляду на те, що відповідач, будучи достовірно обізнаний про те, що позивач є військовослужбовцем, прийнятий на строкову військову службу за контрактом для виконання завдань в зоні проведення операції Об`єднаних сил під час особливого періоду, що тягне за собою розповсюдження на нього гарантій, передбачений частиною третьої статті 119 КЗпП України, вчинив неправомірні дії щодо його звільнення.
 
Надання іншої оцінки доказам у справі, на підставі яких апеляційний суд дійшов такого висновку, є переоцінкою доказів, що до компетенції суду касаційної інстанції не належить.
 
Також слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 328/830/20 (провадження № 61-4155св21).
 
Таким чином, судові рішення першої та апеляційної інстанцій у даній справі є законним та обґрунтованими, відповідають судовій практиці Верховного Суду.
 
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судами обставин.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ» залишити без задоволення.
 
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області                        від 20 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду                                       від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        Є. В. Петров
       
І. В. Литвиненко
          
О. С. Ткачук