Ухвала
 
05 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 204/4771/21
провадження № 61-3888ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором на виконання робіт від 24 травня 2021 року № 110/21 в розмірі 13 120,68 грн, з яких: сума основного боргу - 3 000 грн; відсотки за зберігання замовлення - 8 580 грн, пеня - 40,68 грн; штраф - 1 500 грн.
 
Позов ФОП  ОСОБА_2 мотивовано тим, що 24 травня 2021 року між нею і ОСОБА_1 було укладено договір № 110/21 на виконання робіт, за умовами якого сторони погодили виготовлення деталей воріт 2х3 - 1 шт., стовпи 60х40х4 м. п., перемички профільна труба 20х40 - 20 м. п., профлисти 1х2 - 3 шт., списи 5 см х 15 шт., демонтаж європаркану - 3 м. п., демонтаж опалубки 3 м. п. на загальну суму 11 000 грн. Також домовлено, що оплата вартості робіт за кожним завданням проводиться окремо двома платежами: 70 % вартості робіт та матеріалів оплачується замовником виконавцю з моменту узгодження замовлення та кошторису, вартість робіт та матеріалів, що залишилася, оплачується замовником підряднику від моменту повідомлення про готовність роботи, але не пізніше дати отримання результатів робіт. На виконання умов договору 24 травня 2021 року відповідач сплатив 8 000 грн. Згідно з пунктом 6.1 договору вона повідомила відповідача про готовність замовлення. 27 травня 2021 року за актом прийому-передачі робіт відповідач прийняв замовлення. Після прийняття замовлення актом прийому-передачі робіт від 27 травня 2021 року відповідач не отримав замовлення. 03 червня 2021 року вона нагадала відповідачу про передачу готового замовлення на зберігання у разі, якщо він не отримає замовлення. Відповідач не отримав свого замовлення та не виконав взятого на себе зобов`язання з оплати вартості робіт, що залишилася, в сумі 3 000 грн. Таким чином, вона має право на стягнення вказаної заборгованості та на відшкодування завданих збитків.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість за договором на виконання робіт від 24 травня 2021 року № 110/21 в розмірі 4 830 грн, з яких: сума основного боргу - 3 000 грн, відсотки за зберігання замовлення - 330 грн, штраф - 1 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року - без змін.
 
26 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: визнати необґрунтованою його заборгованість за договором на виконання робіт             від 24 травня 2021 року № 110/21 в розмірі 3 000 грн і пов`язаний з нею штраф в сумі 1 500 грн; визнати необґрунтованим стягнення з нього відсотків за зберігання замовлення в розмірі 330 грн; визнати необґрунтованим стягнення з нього судових витрат; визнати необґрунтованим визнання воріт, які нав`язує йому позивач, заборонити підрядникам виготовлення і продаж опірних стовпів воріт, які конструюються без урахування їх заглиблення у ґрунт не менш ніж на один метр, навіть якщо це обумовлено договором.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) -  2 481 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 13 120,68 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Тобто справа № 204/4771/21 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко