Постанова
Іменем України
 
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/16495/20
провадження № 61-20334св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Музичко С. Г., Сушко Л. П.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та вселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 та вселити її до вказаного житлового будинку.
Зазначений позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що 18 червня 2014 року вона та ОСОБА_3 уклали шлюб.
Від 23 серпня 2016 року вона постійно мешкала зі ОСОБА_3 у будинку  АДРЕСА_1  та з цієї дати зареєстрована в будинку.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За життя чоловік склав заповіт, згідно з яким вона успадковує житловий будинок АДРЕСА_1 , а його рідний син, відповідач у справі, успадковує квартиру АДРЕСА_2 .
Вказувала, що таке рішення не сподобалося відповідачу і він вигнав її з будинку та замінив усі замки. Вона залишилася на вулиці та просилася на ночівлю до друзів. Зверталася до поліції та прокуратури, які не змогли захистити її права, а також неодноразово намагалася повернутися до будинку.
Зазначає, що відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_3 на неї та відповідача, який усілякими способами намагається унеможливити прийняття нею спадщини та здійснює дії щодо перешкод у користуванні будинком. Крім порушення її прав на користування будинком, вона не має можливості навіть користуватися речами, які знаходяться у будинку, в тому числі особистими.
У будинку відповідач не проживав, зайняв його самовільно, не мав на це жодних правових підстав, добровільно звільнити будинок не бажає. З метою охорони спадкового майна вона написала заяву нотаріусу, опис було призначено на 13 травня 2020 року, проте відповідач не допустив їх навіть на подвір`я.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 15 липня 2021 року позов задовольнив частково.
Вселив ОСОБА_1 до приватного будинку АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позов, місцевий суд виходив з того, що позовна вимога щодо вселення позивача в спірний будинок знайшла своє підтвердження в суді та підлягає задоволенню. Підтвердженим є той факт, що мали місце заміни замків, від яких позивач не має ключів. Позивач на час розгляду справи має зареєстроване право користування спірним будинком, і саме це дає підстави суду для задоволення вказаної позовної вимоги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена позовна вимога є недоведеною та не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було надано жодного достовірного та безспірного доказу того, що відповідач самостійно заселився у спірний будинок та що він там проживає.  
Київський апеляційний суд постановою від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 у грудні 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про їх задоволення. 
Рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог в касаційному порядку не оскаржуються.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що відповідач визнав ту обставину, що проживає і користується спірним приміщенням.
Оскарження відповідачем заповіту не є підставою для залишення його проживання у спірному житловому будинку, оскільки він немає жодних прав на нього.
Поза увагою судів залишилася практика Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, згідно з якою такими, що самоправно зайняли жиле приміщення вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Також висновки судів попередніх інстанцій суперечать практиці Верховного Суду, висловленій у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц (провадження № 61-22904св18), від 14 листопада 2018 року у справі № 760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829св18).
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 у січні 2022 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Позивач не мала жодного відношення до будівництва будинку, з якого намагається його виселити, не витратила на його будівництво жодних коштів.
Позовна заява подана передчасно, оскільки ОСОБА_1 не є власником спірного житлового будинку, тому немає права подавати негаторний позов.
Позивач також не надала жодного доказу того, що він відповідно до вимог статті 116 ЖК України, систематично руйнує чи псує житло, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва.
Справа № 755/16495/20 надійшла до Верховного Суду 12 січня 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18 червня 2014 року було укладено шлюб.
Відповідач у справі ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 з 23 серпня 2016 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 на праві власності.
ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 не зареєстрований.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л. С. відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 .
Спадкоємцями померлого ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
За життя ОСОБА_3 23 липня 2019 року склав два окремі заповіти, один на ім`я дружини ОСОБА_1 , за яким заповів домоволодіння та земельну ділянку                  АДРЕСА_1 , а другий - на ім`я сина ОСОБА_2 , за яким заповів квартиру АДРЕСА_2 .
Судами також встановлено, що між сторонами - спадкоємцями існують ряд спорів, щодо спадкових прав, в тому числі позов про визнання шлюбу та заповіту недійсними, про усунення від права на спадкування та інші.
ОСОБА_1 зверталася із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , у задоволенні якої було відмовлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л. С. складено акт про неможливість проведення опису спадкового майна за адресою: АДРЕСА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. 
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач самостійно вселився у спірний будинок та там проживає, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача.
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не було враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, а також Верховного Суду, висловлені у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц (провадження № 61-22904св18), від 14 листопада 2018 року у справі № 760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829св18), не заслуговують на увагу, оскільки на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача є правильними та не суперечать правовим позиціям, висловленим у постанові Верховного Суду України та постановах Верховного Суду. 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів в означеній частині.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в означеній частині не спростовують.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в касаційному порядку не оскаржується, тому не переглядається Верховним Судом.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров