Ухвала
Іменем України
 
17 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 344/17248/19
провадження № 61-3492ск22
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та просив розділити між ним та ОСОБА_1 в рівних частках спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частину вищезазначеної квартири.
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 в якому просила визнати за нею право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/3 частини вищезазначеної квартири. 
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 116,2 кв. м.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 116,2 кв. м.
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 116,2 кв. м.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи зустрічний позов та частково первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, врахував, що разом з позивачем за зустрічним позовом проживає неповнолітня дочка, а тому дійшов висновку про відступлення від засад рівності часток подружжя, виділивши ОСОБА_1 у власність 2/3 частини квартири, а ОСОБА_2 у власність 1/3 частини спірної квартири.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2021 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 116,2 кв. м, вартістю 1 058 578 грн.
 
За ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 116,2 кв. м, вартістю 1 058 578 грн.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відсутні підстави відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.
 
Станом на час ухвалення рішення по справі, дочка сторін є повнолітньою та стягнення аліментів було припинено в зв`язку з досягненням нею повноліття.
 
31 березня 2022 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у зазначеній вище справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року. Касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявникові строк для усунення її недоліків.
 
10 травня 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.
 
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Суд встановив, що 23 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2019 року розірвано.
 
Під час перебування у шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісячно.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були власниками по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 , яка належала їм на праві власності, та яку вони відчужили згідно договору купівлі-продажу від 25 травня 2013 року ОСОБА_5 
 
25 травня 2013 року ОСОБА_6 продав малолітній ОСОБА_4 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 15 грудня 2014 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
 
Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19 лютого 2019 року № 480 ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 з 08 квітня 2015 року по теперішній час.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане  позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
 
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
 
Подібні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 06 березня 2019 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19).
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходили із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, оскільки стягнення аліментів було припинено в зв`язку з досягненням дочкою повноліття, а тому станом на час ухвалення апеляційним судом рішення по справі, дочка сторін є повнолітньою.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що проживання дочки з ОСОБА_1 , з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставин та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення її частки. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, не встановлено. 
 
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та інші) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров