ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2548/21  Номер провадження 22-ц/814/1054/22	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Куцин В.М., повний текст судового рішення виготовлено 24 січня 2022 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У вересні 2021 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТОВ «Фінфорс») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20553 грн.
Позов мотивовано тим, що в січні 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» (далі - «СС Лоун») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір та додаткову угоду до нього, після чого загальний розмір наданого позичальнику кредиту склав 8900 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх борових зобов`язань перед кредитором між ТОВ «СС Лоун», як Клієнтом, та ТОВ «Фінфорс», як Фактором, було укладено договір факторингу, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за вказаним кредитним договором.
Станом на 19 червня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору перед ТОВ «Фінфорс» не була погашена і складала з урахуванням тіла кредиту та нарахованих процентів за користування кредитними коштами 20553 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року позовні вимоги ТОВ «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованість за кредитним договором «1197791-А» від 16 січня 2021 року в сумі 20553 грн., яка складається із: 8900 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 11653 грн. - відсотки за користування кредитом, а також судові витрати у розмірі 7770 грн., які складаються з судового збору - 2270,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу - 5500,00 грн.
Рішення мотивовано тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт отримання ОСОБА_1 від ТОВ «СС Лоун» кредитних коштів та не виконання взятих на себе зобов`язань за електронним кредитним договором щодо добровільного повернення коштів і сплати відсотків за їх користування, у зв`язку з чим позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів за користування ними.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінфорс» відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що позивач є неналежним кредитором, оскільки вона укладала кредитний договір з ТОВ «СС Лоун», а не з правонаступником - ТОВ «Фінфорс» та не давала згоду на перехід прав та фінансових зобов`язань до іншого товариства.
Також зазначає, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, договір про пролонгацію кредитного договору не містить її підпису, а сама пролонгація здійснена автоматично.
Крім того, наголошує, що судом першої інстанції не перевірено та не з`ясовано суму її заборгованості по сплаті кредитних коштів та відсотків за користування ними, а тому не має підстав вважати, що визначений позивачем розмір заборгованості є обґрунтованим.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з вимогами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 січня 2021 року між ТОВ «СС Лоун» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір «1197791-A» (а.с.49-60).
Кредитний договір було укладено на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «СС Лоун», затверджених наказом ТОВ «СС Лоун» №23011-1 від 30 листопада 2020 року (а.с.29-37).
За умовами кредитного договору, розмір кредиту становив 2900 грн.
Відповідно до пункту 2.6.2. кредитного договору строк кредиту з 16 січня 2021 року по 14 лютого 2021 включно. Згідно з пунктом 2.6.4. вказаного договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за стандартною процентною ставкою в розмірі 0,72% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 
ТОВ «СС Лоун» виконало свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором та надало йому кредит в сумі 2900 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку ОСОБА_1 (а.с.72), що остання не заперечує.
21 січня 2021 року сторони уклали додаткову угоду «Top up» до кредитного договору, згідно якої позичальник отримав додаткову суму кредиту в розмірі 6000 грн., після чого загальний розмір наданого позичальнику кредиту склав 8900 грн.
Також сторони встановили, що за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою. Акційна процентна ставка діє виключно до дати повернення кредиту, запланованої при укладанні договору. У випадку оформлення продовження строку користування (за виключенням автопролонгації), до кредиту в подальшому застосовується стандартна процентна ставка в розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 262,8% (а.с.61-62).
Відповідно до пунктів 5.7, 5.8, 6.6 кредитного договору та угодою до нього (автопролонгація) від 21 січня 2021 року, кредитний договір було автопролонговано, внаслідок чого строк користування кредитом було продовжено на двадцять календарних днів, тобто до 06 березня 2021 року включно (а.с.62 зворот - 63). У період автопролонгації діяла підвищена процентна ставка у розмірі 4,15% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.
24 березня 2021 року між ТОВ «СС Лоун», як клієнтом, та ТОВ «Фінфорс», як фактором, було укладено договір факторингу №40071779-95, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором (а.с.81-83).
Згідно витягу з реєстру прав грошових вимог від 24 березня 2021 року, ТОВ «СС Лоун» 24 березня 2021 року відступило на користь ТОВ «Фінфорс» право вимоги за кредитним договором «1197791-A» від 16 січня 2021 року на загальну суму 20553 грн. (а.с.89).
Станом на 19 серпня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору перед ТОВ «Фінфорс» склала 20553 грн., з яких 8900 грн. по тілу кредиту та 11653 грн. за нараховані проценти (а.с.91).
Вирішуючи спір та задовольняючи позов, місцевий суд виходив з доведеності належними, допустимими та достатніми доказами факту отримання ОСОБА_1 від ТОВ «СС Лоун» кредитних коштів та не виконання взятих на себе зобов`язання за електронним кредитним договором щодо добровільного повернення коштів і сплати відсотків за їх користування, у зв`язку з чим позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів за користування ними.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною 1  статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Положеннями частини 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статей 526 та 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У даному випадку необхідно, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відповідно частин 4, 6 та 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Апеляційний суд зазначає, що не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що спірний кредитний договір (а.с.49-60), а також додаткові угоди до нього «Top up» (а.с.61-62) та автопролонгація від 21 січня 2021 року (а.с.62 зворот-63) були укладені в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «СС ЛОУН» в електронній формі, кредит був наданий позичальнику (відповідачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (позивача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства.
Сам механізм укладання кредитного договору та додаткових угод до нього чітко вбачається з відповідних сторінок веб-сайту та інформаційно-телекомунікаційних систем TOB «СС Лоун» (а.с.38-48).
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.
Факт перерахування кредитних коштів на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 підтверджується відповідними повідомленням та довідкою про перерахування коштів (а.с.72, 80).
У свою чергу, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не доведено обставин належного виконання  нею умов кредитного договору, які полягають у вчасному поверненні кредитних коштів та сплаті відповідних відсотків.
Натомість, твердження скаржника про помилковість розрахунку заборгованості позивача, в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, не заслуговують на увагу, оскільки, заперечуючи проти правильності розрахунку ТОВ «Фінфорс» (а.с.64), свого розрахунку ОСОБА_1  не надала. Разом з тим, колегією суддів не було встановлено обставин, які б вказували на помилковість даного розрахунку.
Апеляційний суд критично оцінює і твердження апелянта стосовно того, що позивач є неналежним кредитором, оскільки вона укладала кредитний договір з ТОВ «СС Лоун», а не з його правонаступником - ТОВ «Фінфорс» та не давала згоди на перехід прав та фінансових зобов`язань до іншого товариства, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу №40071779-95, укладеного 24 березня 2021 року між ТОВ «СС Лоун» та ТОВ «Фінфорс» (а.с.81-83), останнє зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «СС Лоун», а ТОВ «СС Лоун» зобов`язалося відступити ТОВ «Фінфорс» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за яким настав до третіх осіб-боржників, включаючи суму основного зобов`язання, проценти, комісію, неустойку та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «СС Лоун».
Витяг з реєстру прав грошових вимог від 24 березня 2021 року, який є додатком №1 до вказаного договору факторингу, підтверджує те, що ТОВ «СС Лоун» відступило на користь ТОВ «Фінфорс» право вимоги за кредитним договором «1197791-А» від 16 січня 2021 року на загальну суму 20553 грн.
Згідно зі статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
ОСОБА_1 була повідомлена про перехід до позивача права вимоги шляхом направлення TOB «СС Лоун» на електронну адресу відповідача (позичальника) електронного листа від 24 березня 2021 року (а.с.90). Зазначена електронна адреса повністю збігається з електронною адресою, вказаною ОСОБА_1 при оформленні заявки-формуляра на позику в інформаційно-телекомунікаційній системі TOB «СС Лоун» (а.с.42).
Твердження апелянта про те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, договір про пролонгацію кредитного договору не містить її підпису, а сама пролонгація здійснена автоматично, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки в матеріалах справи міститься паспорт кредиту (продукту) з відповідними умовами кредитування, підписаний ОСОБА_1 з використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором - кодом підтвердження (а.с.49-51, 47). У свою чергу, автопролонгація кредитного договору була чітко передбачена пунктом 5.8 кредитного договору, де зазначено про погодження сторонами того, що угода на автопролонгацію договору підписується позичальником одночасно з підписанням цього договору.
Доводи скаржника про завищений розмір нарахованої пені та штрафу не відповідають обставинам справи, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вимоги про стягнення неустойки, в тому числі пені або штрафу, ТОВ «Фінфорс» взагалі не заявляло ні у своїй позовній заяві (а.с.2-11), ні в розрахунку заборгованості (а.с.64).
Крім того, всі наведені в апеляційній скарзі доводи фактично були предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки вони були покладені в обґрунтування заперечень ОСОБА_1 щодо позовних вимог ТОВ «Фінфорс» (а.с.122-124), яким була надана належна оцінка місцевим судом, а тому колегія суддів вважає, що ці доводи не спростовують висновків місцевого суду та зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди скаржниці з висновками суду.
Також апеляційний суд погоджується із рішенням місцевого суду в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки надані стороною позивача докази про понесення таких витрат під час розгляду справи судом (а.с.92-96) є достатніми, допустимими і достовірними, а розмір витрат на оплату послуг адвоката - обґрунтованим, доведеним і співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, розміром позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2022 року було частково задоволено клопотання ОСОБА_1  про розстрочення сплати судового збору та відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн. до ухвалення апеляційною інстанцією судового рішення у справі.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з ОСОБА_1  підлягають стягненню в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року - залишити без змін.
Стягнути з   ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП -  НОМЕР_2 ) в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3405 (три тисячі чотириста п`ять) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 травня 2022 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 

Судді                                                 Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль