Дата документу 15.06.2022 Справа № 335/7217/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/7217/21                        Головуючий у 1 інстанції Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/640/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
15 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В..
Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької місткої ради по Вознесенівському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач на підставі договору дарування № 2279 від 28.05.2019 є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають без поважних причин понад трьох років, брат позивача – ОСОБА_3 , його дружина – ОСОБА_4 та її діти – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідачі у вказаній квартирі не проживають, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утриманні квартири, їх особисті речі у квартирі відсутні. При цьому, позивач перешкод у користуванні квартирою відповідачам не створює.
Посилаючись на те, що факт реєстрації відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі порушує право останнього на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 908 грн. в рівних частках, по 454 грн. кожного.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
22 лютого 2022 року від ОСОБА_1 на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без розгляду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказана заява ОСОБА_1 про залишення апеляційної скарги без розгляду не може бути задоволена колегією суддів з огляду на те, що в силу приписів статті 374 ЦПК України до повноважень апеляційного суду не відноситься залишення апеляційної скарги без розгляду.
З заявою про відмову від апеляційної скарги ОСОБА_1 не звертався.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі, окрім ОСОБА_1 , з 09.10.2019 зареєстровані відповідачі у справі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та її діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно акту від 30.06.2021, який складено майстром ТОВ КК «Надія», за участю сусідів позивача із квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_7 та із кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 01.11.2018.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст. ст. 15, 391, 405 ЦК України. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Судом вірно встановлено, що брат позивача - відповідач ОСОБА_3 , а також дружина брата позивача – відповідач ОСОБА_4 , зареєстровані у квартирі, яка належить на праві власності позивачу – ОСОБА_1 , проте більше року не проживають за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх проживання.
Враховуючи їх тривалу відсутність у квартирі АДРЕСА_1 , а також відсутність даних щодо поважних причин свого не проживання у вказаній квартирі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із дітьми проживають за іншою адресою, спірним житлом не цікавляться, не несуть витрати на його утримання, чим порушуються права ОСОБА_1 , як власника квартири. 
Доказів наявності домовленості між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 стосовно відсутності останніх у квартирі, суду не надано, у зв`язку з чим, в розумінні положень ч. 2 ст. 405 ЦК України судом вірно визнано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право користування вказаним житлом, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у частині визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Вирішуючи позовні вимоги у частині визнання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд першої інстанції вірно виходив з приписів статей 29 ЦК України та ч.1 ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей».
Положеннями статті 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 16 Конвенції, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 133/3096/15-ц.
Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що предметом доказування у даній справі у частині позовних вимог до дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та правові підстави, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є не проживання дітей без поважних причин понад один рік у квартирі позивача, а також те, що зазначені відповідачі чинять позивачу перешкоди щодо користування та розпорядження нерухомим майном.
Оцінивши надані позивачем докази та викладені у позовній заяві доводи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що малолітня ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_5 , який на час залишення зареєстрованого місця проживання також був малолітнім, не можуть самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована їх мати. При цьому, як встановлено судом, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані у спірній квартирі зі згоди самого позивача, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження постійного місця проживання або перебування матері ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є діти, права яких захищені положеннями Закону України «Про охорону дитинства».
Сам факт реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , у повній мірі не свідчить про те, що останні чинять перешкоди у користуванні таким нерухомим майном ОСОБА_1 , і що таке втручання у їх житлові права є справедливим та пропорційним, а відтак, суд доходить до висновку, що відсутні передбачені ЦК України підстави для визнання дітей, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Не заперечуючи право ОСОБА_1 згідно положень ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те, що обраний спосіб захисту більшою мірою порушуватиме права неповнолітньої та малолітньої дитини, аніж захищати права позивача, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 червня 2022 року.

Головуючий

Судді: