РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 569/17077/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/279/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2  ,
відповідачі: Рівненська міська рада, виконавчий комітет Рівненської міської ради, управління   комунальною   власністю    виконавчого комітету   Рівненської   міської  ради,  ФОП ОСОБА_3 , 
третя  особа  на  стороні  позивача: ОСББ "Соборна 57", 
третя  особа  на  стороні  відповідачів: товариство з  обмеженою  відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2021року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., повний текст рішення складено 19 жовтня 2021 року, у справі №569/17077/16-ц,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2   звернулися до суду з позовом до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, управління   комунальною   власністю    виконавчого комітету   Рівненської   міської  ради,  фізичної  особи   підприємця  ОСОБА_3 , третя  особа  на  стороні  позивача ОСББ "Соборна 57",  третя  особа  на  стороні  відповідачів товариство з  обмеженою  відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання незаконним та скасування рішення,скасування державної реєстрації права власності, про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після передачі будинку на баланс ОСББ «Соборна 57» у червні 2016 року Управління комунальною власністю виконкому Рівненської міської ради листом від 19.08.2016 року № 01-1049 повідомило, що у вказаному будинку до власності територіальної громади належить, зокрема, приміщення:
- №ХХII-ХХІV згідно з технічним паспортом загальною площею 26.8 кв.м., яке перебуває в оренді у ФОП ОСОБА_4 подальшому в листопаді 2016 року мешканцям будинку стало відомо, що до комунальної власності віднесено приміщення площею 30,80 кв.м., що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 632 Додатку до рішення).
Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 08.09.2015 року № 131 внесення змін та доповнень у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» у рішення від 09.12.2014 року № 179 були внесені зміни та доповнення та п. 632 Додатку до рішення в новій редакції, а саме: «п.632. АДРЕСА_1 , площа 26,80 кв.м. утримувач - ЖКП «Західне». Тобто, приміщення площею 26,80 кв.м. віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Рівного.
Вказують на те, що прохід до технічного приміщення № XXIII можливий лише через приміщення № XXII і XXIV (загальною площею 26.80 кв.м) і які перебувають в оренді ОСОБА_3 . Наявність комунікацій у вказаному приміщенні потребують слідкування та своєчасного обслуговування. Проте у зв`язку з тим, що вказане приміщення використовується під склад магазину, ОСОБА_3 фактично перекрила прохід до важливих комунікацій будинку, серед яких, зокрема, лічильник, регуляції подачі до будинку, контроль якого має проводитись двічі на день. Така ситуація може призвести до вкрай негативних наслідків. Крім того, вказують, що у даному приміщенні були їх підвали, якими вони користувалися до 2009 року.
Отже, зважаючи на вищевикладене, приміщення №XXII і XXIV є спільною власністю мешканців будинку АДРЕСА_1 , оскільки є допоміжними приміщеннями (підвал) і не можуть належати до комунальної власності територіальної громади м. Рівне. Вважають, що виконавчий комітет Рівненської міської ради всупереч нормам чинного законодавства прийняв завідомо незаконні рішення та є такими, що підлягають скасуванню.
Просили суд про задоволення позовних вимог.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2021року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2   до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, управління   комунальною   власністю    виконавчого комітету   Рівненської   міської  ради,  фізичної  особи   підприємця ОСОБА_3 , третя  особа  на  стороні  позивача ОСББ "Соборна 57",  третя  особа  на  стороні  відповідачів товариство з  обмеженою  відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності, про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним - задоволено.
Визнано незаконним та скасувано рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09.12.2014 року № 179 «Про затвердження переліку нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» в частині включення до переліку об`єктів, які належать, до комунальної власності територіальної громади міста Рівного приміщення загальною площею 30,80 кв.м. (пункт 632 Додатку до рішення), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1  та рішення від 08.09.2015  року № 131 «Про внесення змін та доповнень у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» в частині внесення змін до пункту 632 Додатку до рішення від 09.12.2014 року № 179 в частині викладення його в новій редакції, а саме: «п.632. вул. Соборна, 57, площа 26,80 кв.м».
Скасовано державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради на приміщення підвалу загальною площею 26.80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведену 10.11.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 17473221, внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32400706 від 17.11.2016) на підставі рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 131 від 08.09.2015 року.
Визнано недійсним Договір оренди нерухомого майна (нежитлового приміщення) від 08.08.2012 року № 67-б (з додатковим договором від 31.08.2015 року).       
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Виконавчий комітет Рівненської міської ради посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Покликається на те, що суд не врахував право комунальної власності на спірний об`єкт виникло до набуття позивачами у власність квартир, а тому норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не поширюються на дані правовідносини. Вказує, що право комунальної власності виникло у відповідача в силу Закону ще у 1991 році, а тому спірні приміщення набуті в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством. Покликається на те, що належним позивачем у справі має бути ОСББ «Соборна, 57», а не фізичні особи, оскільки оскаржувані рішення не порушують їх прав.
Крім того, вказує, що рішення суду щодо скасування державної реєстрації права комунальної власності на підвальні приміщення та визнання договору оренди цих приміщень не ґрунтуються на нормах законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідає.
Судом встановлено, що позивачі є власниками квартир розташованих у будинку АДРЕСА_1 .
07 червня 2016 року було зареєстроване ОСББ «Соборна 57» (код ЄДРПОУ 40547195).
Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09.12.2014 року №179 «Про перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» віднесено до комунальної власності, приміщення площею 30,80 кв.м, що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 632 Додатку до рішення.) (а.с. 8).
Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 08.09.2015 року № 131 внесення змін та доповнень у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» у рішення від 09.12.2014 року № 179 були внесені зміни та доповнення та п. 632 Додатку до рішення в новій редакції, а саме: «п.632. АДРЕСА_1 , площа 26,80 кв.м утримувач - ЖКП «Західне» (т. 1 а.с. 10). 
08.08.2012 між управлінням комунальною власністю виконкому Рівненської міської ради та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір оренди № 67-б про передачу нежитлового приміщення №XXII, XXIV (зі змінами внесеними відповідно до Додаткового договору від 31.08.2015 року).
10 листопада 2016 року Рівненська міська рада зареєструвала за територіальною громадою міста Рівного в особі Рівненської міської ради право комунальної власності на приміщення площею 26, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 17473221.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - стаття 1 Першого протоколу) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України,  відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.
Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.
У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.
Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом № 2482-XII.
Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат  у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
У рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
У багатоквартирних жилих будинках можуть розташовуватись і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі посилались на те, що надання Рівненською міською радою в оренду ФОП допоміжного підвального приміщення №XXII, XXIV  розташовано у будинку АДРЕСА_1 та зарахування його до комунальної власності, порушує їх права як співвласників цього приміщення.
Стаття 1 Першого протоколу, по  суті,  гарантує  право  власності  і містить три окремі норми: перша норма,  що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном;  друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті,  стосується  позбавлення  особи її майна і певним чином це обумовлює;  третя норма,  зазначена в частині другій,  стосується, зокрема,  права  держави  регулювати  питання користування майном.
Однак ці три норми не  можна  розглядати  як  "окремі",  тобто  не пов`язані  між собою: друга  і  третя  норми  стосуються  певних випадків втручання у право на мирне володіння майном  і,  отже, мають  тлумачитись  у  світлі  загального принципу, проголошеного першою нормою (див.,  серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" Lithgow and Others v.  the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п.106, серія A, N 102).
Будь-яке втручання  органу  влади  у  захищене  право  не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1,  лише якщо забезпечено "справедливий баланс"  між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.  Питання стосовно того, чи було забезпечено такий  справедливий  баланс,  стає актуальним лише після того,  як встановлено,   що   відповідне   втручання   задовольнило   вимогу законності  і  не  було свавільним (див.  рішення у справі "Беєлер проти Італії"  (Beyeler  v.  Italy)  [GC],  N  33202/96,  п.  107, ECHR 2000-I).
Суд першої інстанції при вирішенні справи установив, що спірні приміщення № XXII площею 11.6 кв. м та № XXIV площею 15.2 кв. м, загальною площею 26,80 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 , є  допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку.
Крім того, судом встановлено що у цих приміщеннях знаходиться комунальне обладнання без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою. Крім того, вказане комунальне обладнання потребує постійного обслуговування для безпечної експлуатації, без якої забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов у житлових приміщеннях мешканців будинку, у тому числі і позивачів, стає проблематичним.
При таких обставинах суд дійшов правильного висновку про те, що спірні приміщення є  допоміжними, а відтак відповідач всупереч процедурі приватизації протиправно набув у комунальну власність спірні підсобні приміщення, яким надано назву «підвал», які є спільними для користування усіма власниками багатоквартирного житлового будинку, призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир та нежитлових приміщень, що розташовані у житловому будинку. Вказане підтверджується у тому числі і висновком експерта № 6360 від 27 серпня 2018 року( т. 2 а.с. 72-75).
У разі ж якщо такі приміщення є допоміжними, то на час передачі їх в оренду вони належали на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із позивачами.
Відповідно, рішення місцевого органу влади щодо укладення оспорюваного договору оренди могло становити втручання у право позивачів володіти своїм  майном  у  значенні першого речення статті  1  Першого  протоколу, оскільки вказана угода була укладена без згоди заявників.
Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо неналежного позивача не заслуговують на увагу оскаржуване рішення виконкому міської ради та договір оренди майна порушують права та інтереси позивачів як співвласників цих допоміжних приміщень.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Рівненської міської ради залишити без задоволення .
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2021року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 липня 2022 року.

Головуючий :   

Судді :