У х в а л а    
 
18 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 333/2407/21
 
провадження № 61-6373ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Комунарського районного суду м.  Запоріжжя від 20 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від  08  червня 2022 рокуу справі за скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на дії старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кабаченко Юлії Юріївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до суду із зазначеною вище скаргою та просило, а саме: визнати незаконними дії старшого державного виконавця Кабаченко Ю. Ю. в частині перерахування грошової суми на користь суб`єкта оціночної діяльності (далі - СОД) ОСОБА_2 у розмірі 18 300 грн у виконавчому провадженні № 60013617; скасувати винесене старшим державним виконавцем Кабаченко Ю. Ю. розпорядження № 59933696/4 депозит; зобов`язати Комунарський відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) перерахувати на рахунки АТ «Укрексімбанк» грошові кошти у розмірі 18 300 грн. 
 
Ухвалою Комунарського районного суду м.  Запоріжжя від 20 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 08 червня 2022 року, скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.
 
У липні 2022 року Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень. 
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у  відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
 
Частиною першою статті 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.
 
Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) перебувало зведене виконавче провадження № 60013617. 
У лютому 2021 року на адресу Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) надійшла заява АТ «Державний експортно-імпортний банк України» щодо роз`яснення розподілу грошових коштів від торгів з продажу іпотечного майна - земельної ділянки, кадастровий номер 2310100000:07:050:0129, загальною площею 0,0750 га, що за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з протоколом від 10 лютого 2021 року № 525317 щодо проведення електронних торгів, реєстраційний номер лота № 456647.
У березні 2021 року начальником Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) перевірено матеріали виконавчого провадження та винесено постанову про скасування процесуального документа. При розподілі грошових коштів, отриманих від реалізації земельної ділянки, кадастровий номер 2310100000:07:050:0129, загальною площею 0,0750 га, що за адресою: АДРЕСА_1 , державним виконавцем не було враховано у розрахунку суму авансового внеску, чим порушено статтю 45 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з чим начальником Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було зобов`язано державного виконавця вжити заходів щодо складання нового розрахунку з розподілу грошових коштів та вжити заходів щодо повернення грошових коштів та перерахування на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України» як повернення авансового внеску.
У березні 2021 року на адресу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» було направлено лист, в якому зазначено запитуваний розподіл грошових коштів відповідно до вимог чинного законодавства, яким визначено, що стягувачу слід повернути авансовий внесок у розмірі 3 000 грн.
Повернутий авансовий внесок склав суму у розмірі 2 727 грн 27 коп., тобто залишок недостягнутої суми склав суму у розмірі 272 грн 73 коп., яка станом на 06 травня 2021 року була перерахована на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України» з призначенням «повернення авансового внеску».
 
Разом з тим, АТ «Укрексімбанк» вважало, що старшим державним виконавцем Кабаченко Ю. Ю. при розподілі коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна, не дотримано вимоги статті 45 ЗУ «Про виконавче провадження», тому такі дії державного виконавця та розрахунок у частині авансування майбутніх витрат виконавчого провадження на оцінку іншого майна СОД ОСОБА_2 були оскаржені.
 
Задовольняючи скаргу АТ «Укрексімбанк» та зобов`язуючи Комунарський ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) повернути стягувачу 18 300 грн, які були перераховані СОД ОСОБА_2 , суд першої та апеляційної інстанцій виходив із того, що здійснений розподіл коштів у частині авансування витрат вказаного суб`єкта господарювання суперечить положенням статті 45 ЗУ «Про виконавче провадження».
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення скарги АТ «Державний експортно-імпортний банк України» зважаючи на те, що оскаржуваний розрахунок було проведено з порушенням вимог законодавства.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
 
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
 
Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
 
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відповідно до статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі, одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
 
У своїй касаційній скарзі Комунарський ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) також посилається на цю норму, мотивуючи розподілення грошових коштів, отриманих у виконавчому провадженні. Однак, суд не приймає ці доводи до уваги, оскільки, як правильно зауважено судом апеляційної інстанції, зміст цієї норми заявник тлумачить помилково.
 
Так, за змістом касаційної скарги заявник помилково відносить до витрат виконавчого провадження й ті витрати, які ще не відбулися, тобто будуть понесені у майбутньому, що не відповідає змісту пункту 2 частини першої статті 45 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з яким: у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача.
 
Поняття «компенсуються» стосується тих витрат, які вже понесено, а для витрат, які будуть понесені у майбутньому, застосовується поняття «авансування».
 
До видів та розмірів витрат виконавчого провадження, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 (з урахуванням змін та доповнень від 24 березня 2017 року та 27 грудня 2019 року), до видів витрат виконавчого провадження відносяться, зокрема, послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, а саме: експертів, зберігачів, перекладачів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання, суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій; послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; банківські послуги при операціях з іноземною валютою; сплата судового збору; інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.
 
Державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, яку надсилає сторонам виконавчого провадження.
 
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу.
 
У разі, якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, державний виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум повинен винести постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження.
 
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені як мінімальні витрати виконавчого провадження.
 
Згідно з постановою про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 23 лютого 2021 року загальна сума додаткових витрат складає 114 грн 52 коп. 
 
Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, що постанова про визначення додаткових витрат у розмірі 18 300 грн у матеріалах цієї справи відсутня.
Зазначено також, що у виконавчих діях з підготовки до продажу іпотечного майна - земельної ділянки, яка знаходиться в іпотеці у АТ «Укрексімбанк», надаючи оцінку цьому об`єкту нерухомого майна, приймав участь СОД  ОСОБА_2 . Ці витрати були покриті за рахунок авансового внеску стягувача у розмірі 3 000 грн. 
До торгів від 10 лютого 2022 року СОД ОСОБА_2 інших дій у цьому виконавчому провадженні не вчиняв, тому додаткових витрат ним понесено не було.
Державним виконавцем Кабаченко Ю. Ю. у день розподілу коштів від продажу земельної ділянки, що перебувала в іпотеці банку, а також через деякий час після цього, винесено кілька постанов.
23 лютого 2021 року ухвалено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження, якою призначено СОД ОСОБА_2 , з метою надання звіту про оцінку нерухомого майна, а саме: квартира АДРЕСА_2 .
23 лютого 2021 року ухвалено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження, якою призначено СОД ОСОБА_2 , з метою надання звіту про оцінку нерухомого майна, а саме: 1/2 частини будинку АДРЕСА_3 .
01 березня 2021 року ухвалено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження, якою призначено СОД ОСОБА_2 , з метою надання звіту про оцінку нерухомого майна, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_4 .
16 березня 2021 року ухвалено постанову про призначення спеціаліста у виконавчому проваджені в особі СОД ОСОБА_2 з метою отримання технічного паспорта та копії правовстановлюючих документів щодо об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 .
Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, вказані дії СОД ОСОБА_2 на час розподілу коштів від продажу земельної ділянки виконані не були.
 
Отже, на час розподілу коштів від реалізації земельної ділянки інших дій, ніж оцінка цієї земельної ділянки, у виконавчому провадженні № 59933696 СОД ОСОБА_2 не вчиняв, тому не можуть бути компенсовані відповідно до приписів пункту 2 частини першої статті 45 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто його майбутні витрати. Крім того за майбутніми оцінками іншого майна, яке, до того ж, як встановлено судами попередніх інстанцій, не перебуває в іпотеці АТ «Укрексімбанк».
 
При цьому, суд погоджується, що не впливає на правильність висновків судів також те, що розпорядження від 23 лютого 2021 року № 59933696/4, яке було скасовано начальником Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ м. Дніпро), оскільки коригування розподілу витрат відбулось лише в частині повернення стягувачу авансового внеску у розмірі 3 000 грн, у той час як в оспорюваній частині, а саме в частині витрат у розмірі 18 300  грн на авансування майбутніх оцінок та отримання технічного паспорту на інше нерухоме майно змін не відбулось. 
 
Отже такі дії не можна вважати такими, що прийняті з дотриманням вимог статті 45 ЗУ «Про виконавче провадження».
 
Відтак правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанції, що правомірність авансування за рахунок коштів від реалізації іпотечного майна наступних дій залученого СОД ОСОБА_2 є сумнівною, оскільки відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» авансування додаткових витрат виконавчого провадження, до яких віднесені витрати оцінювача у цій справі, є добровільним волевиявленням стягувача. 
 
Однак стягувач не був обізнаний про те, що державний виконавець спрямував кошти від реалізації іпотечного майна на авансування майбутніх витрат, які понесені ще не були, а отже не погоджувався на таке авансування. Отже такі витрати можуть нести тільки компенсаторний характер, за фактом їх понесення та за рахунок наступних стягнутих з боржника або за рахунок продажу його майна у виконавчому провадженні коштів.
 
Відтак суди першої та апеляційної інстанцій, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності дійшли обґрунтованого висновку, що за вказаних обставин вимоги заявника АТ «Державний експортно-імпортний банк України» пов`язані зі складанням розрахунку у виконавчому провадженні № 59933696 підлягають задоволенню.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Постановлені судові рішення, їх зміст і мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Комунарського районного суду м.  Запоріжжя від 20 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від  08  червня 2022 року у справі за скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на дії старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кабаченко Юлії Юріївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян

                                                                                                            О. В. Білоконь

                                                                                                            Н. Ю. Сакара