Постанова
Іменем  України      
 
10 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 473/1343/18
 
провадження № 61-827 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,                   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - Южноукраїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_3 , третя особа - Южноукраїнській міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини.
Позовна заява мотивована тим, що з 13 серпня 1988 року до 13 лютого              1996 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3 
22 вересня 2004 року він та  ОСОБА_3  удруге зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 липня 2007 року у справі № 2-589/2007.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4 , що підтверджується актовим записом у Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 27 вересня 2002 року  № 243. Оскільки вони на час народження дитини, ОСОБА_4 , у шлюбі не перебували, запис про батька дитини вчинений на підставі акта про встановлення батьківства від 27 вересня 2002 року № 21 згідно зі спільною заявою його та ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу у 2007 році змінила прізвище на ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дитина ОСОБА_7 , що підтверджується актовим записом у Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 22 вересня 2004 року   № 290.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 
від 05 листопада 2009 року задоволено позов ОСОБА_3 , стягнуто 
з нього аліменти на утримання дітей на користь ОСОБА_3 . 
Позивач указував про те, що між ним та відповідачкою існувала домовленість                  щодо сплати аліментів, зокрема у зв`язку з тим, що з 2011 року, зі згоди ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні у зв`язку з навчанням.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 перешкоджала йому у спілкуванні із дитиною - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вважала його поганим батьком. 
Вказана поведінка відповідача викликала у нього підозри, що він не є біологічним батьком дітей і він замовив генетичне дослідження щодо            дитини - ОСОБА_4 , яке підтвердило відсутність у них біологічної спорідненості.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 , подавши 23 січня 2019 року заяву про визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду позовом, просив суд виключити запис про нього як батька дітей з актових записів у Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 27 вересня 2002 року № 243 - про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та від 22 вересня 2004 року № 290 - про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 26 вересня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, позовні вимоги у частині виключення позивача як батька дитини з актового запису про народження сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без розгляду.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 26 вересня 2019 року у складі судді Ротар М. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час народження            дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_4 позивачу було відомо, що остання є його дочкою, а тому в актовому записі про народження дитини він записаний як батько.
Оскільки оспорюваний позивачем запис у Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області                    № 243 вчинено 27 вересня 2002 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення КпШС України.
Непроведення судово-генетичної експертизи через неявку відповідача з дитиною до експертної установи не є правовою підставою для виключення запису позивача як батька з актового запису про народження дитини, оскільки проведення судово-генетичної експертизи відповідно до КпШС України при вирішенні цієї справи не вимагалося. Інші докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_4 позивач не надав.
Наданий позивачем результат аналізу ДНК № 16734 медико-генетичного центру товариства з обмеженою відповідальністю «Мама Папа», згідно з яким вірогідність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_4 визначена                       як 0 %, не є належним та допустимим доказом, як зазначає сама експертна установа, оскільки зразки ДНК не були отримані відповідно зі встановленою юридичною процедурою. 
Позивач у визначений законом строк не оспорив вчинений запис у книзі записів актів громадського стану про нього як про батька ОСОБА_4 ,                     а вказаний результат аналізу ДНК № 16734 не можна вважати належним доказом.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасовано,                    справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-4092 св 20).
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину                    у редакції цієї постанови.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасовано,                справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-9344 св 21).
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Виключено ОСОБА_1 з актового запису від 27 вересня 2002 року № 243 в Книзі записів актів громадського стану про народження відділу реєстрації актів громадського стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області   як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини встановлені статтею 56 КпШС України, який він просив поновити, є поважними, так як протягом тривалого часу він не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_4                не є його дитиною, що також заперечувалося відповідачкою.
Відповідачка неодноразово ухилялася від проведення судово-генетичної експертизи, оскільки не з`являлася разом з дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів, тому апеляційний суд визнав факт того, що позивач не знаходиться у прямій біологічній спорідненості з дитиною - ОСОБА_4 (стаття 109 ЦПК України). 
Не є належним доказом аналіз ДНК № 16734 медико-генетичного центру товариства з обмеженою відповідальністю «Мама Папа», згідно з яким вірогідність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_4 визначена як 0 %, оскільки зразки ДНК не були отримані відповідно до встановленої юридичної процедури. 
Згідно з висновком експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру                від 13 січня 2020 року № 12п біологічна спорідненість ОСОБА_1 і дитини - ОСОБА_4 виключається. Відповідачкою вказаний висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2020 року № 12п належними доказами не спростовано. 
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що посилання відповідачки на необхідність закриття провадження у справі на підставі частини третьої             статті 136 СК України, тому що дитина ОСОБА_4 досягла повноліття, на увагу не заслуговують, так як у клопотанні від 16 листопада 2020 року ОСОБА_3 просила не закрити провадження у справі, а залишити позов без задоволення. Проте, оскільки розгляд справи здійснюється не на підставі положень СК України, а на час виникнення спірних правовідносин діяв КпШС України, тому стаття 136 СК України не підлягає застосуванню при розгляді цієї справи. 
Крім того, позивач звернувся до суду з цим позовом до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2022 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 473/1343/18 з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 травня 2022 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що з 2002 року позивач знав про те, що його зазначено в оспорюваному актовому записі, як батька ОСОБА_4 , тому ним пропущено встановлений положеннями статті 56 КпШС України строк на звернення до суду з відповідними вимогами, який поновленню не підлягає. 
Відповідачка намагалася забезпечити проведення експертного молекулярно-генетичного дослідження, оскільки   ОСОБА_4 є дочкою    ОСОБА_1 , проте саме дитина відмовлялася від проведення відповідної експертизи. 
Апеляційним судом безпідставно враховано висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2020 року № 12п, оскільки   він зроблений не на виконання ухвали суду, а з ініціативи позивача.   
Дитина -   ОСОБА_4 набула повноліття, унаслідок чого провадження у справі підлягає закриттю відповідно до положень частини третьої статті 136 СК України, проте апеляційний суд безпідставно не врахував цих обставин.  
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі                з 13 серпня 1988 року до 13 лютого 1996 року.
22 вересня 2004 року сторони вдруге зареєстрували шлюб, який розірвано 
на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 
від 24 липня 2007 рокуу справі № 2-589/2007.
ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом у Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 27 вересня 2002 року № 243 (а.с. 38, т. 1).
Відповідно до вказаного актового запису про народження ОСОБА_4                від 27 вересня 2002 року № 243, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, батьком дитини записаний ОСОБА_1 . Оскільки сторони на час народження дитини у шлюбі не перебували, запис про батька дитини вчинений на підставі акта про встановлення батьківства                              від 27 вересня 2002 року № 21 згідно зі спільною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу у 2007 році змінила прізвище на ОСОБА_3 .
Позивачем подано до суду експертний висновок про біологічне батьківство 
№ 16734, складений 07 лютого 2018 року фахівцями медико-генетичного центру товариства з обмеженою відповідальністю «Мама Папа», який виконано на його замовлення, відповідно до якого вірогідність батьківства ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_4 визначено як 0 % (а.с. 8-9, т. 1).
Крім того, позивачем було подано до суду висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2020 року № 12п, який виконано на його замовлення, згідно з яким біологічна спорідненість ОСОБА_1                          і ОСОБА_4 виключається (а.с. 3-13, т. 2).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Щодо вирішення апеляційним судом питання про поновлення позивачу строку на звернення до суду з позовом про виключення запису щодо нього,                   як батька з актового запису про народження дитини
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99               у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України визначено, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. 
Оскільки ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до спірних правовідносин щодо позовних вимог про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини підлягають застосуванню положення КпШС України тут і надалі, чинного на час їх виникнення.
Згідно з частиною першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично                       є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.
Встановлення строку давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він           не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційним відносно переслідуваної державою законної мети (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1984 року у справі «Расмюссен проти Данії», від 09 жовтня 1999 року № 34308/96 у справі «Йилдирим проти Австрії»).
23 січня 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, згідно з якою вчинення оспорюваного запису про батьківство позивача щодо ОСОБА_4 було здійснене 27 вересня 2002 року за його заявою, проте з цим позов про оспорювання вказаного запису ОСОБА_1 звернувся лише у квітні 2018 року, оскільки був впевнений, що є батьком дитини ОСОБА_4 .  Відповідачка не спростовувала факту батьківства позивача, а навпаки наполягала на тому, що він є батьком ОСОБА_4 . Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області                              від 05 листопада 2009 року задоволено позов ОСОБА_3 , стягнуто               з нього аліменти на утримання дітей, у тому числі ОСОБА_4 
ОСОБА_1 , вважаючи і будучи впевненим, що він є батьком ОСОБА_4 ,            не заявляв зустрічного позову про оспорювання батьківства при розгляді справи про стягнення аліментів, не оскаржував зазначене рішення суду.                   За домовленістю між сторонами аліменти на утримання дітей                 ОСОБА_3 не стягувалися, а з 2011 року дочка ОСОБА_4 проживала з позивачем. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року у справі № 486/1420/17 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню                      за прострочення сплати аліментів у сумі 26 304 грн. При розгляді у суді справи № 486/1420/17 у нього з`явилися сумніви щодо його батьківства, які зі слів ОСОБА_3 були безпідставними. 
07 лютого 2018 року з експертного висновку про біологічне батьківство              № 16734 фахівцями медико-генетичного центру ТОВ «Мама Папа» ОСОБА_1 довідався про те, що вірогідність його батьківства стосовно ОСОБА_4 визначено як 0 %. Отже, необізнаність позивача про те, що він не є батьком ОСОБА_4 свідчить про поважність причини пропуску строку встановленого статтею 56 КпШС України на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства (а.с. 68-70, т. 1).
У абзаці 4 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня            1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам роз`яснено, що оскільки перебіг встановленого             статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина,                що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.
Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми права, врахувавши висновки Верховного Суду при попередньому скасуванні судового рішення згідно з частиною п`ятою статті 411 ЦПК України, обґрунтовано поновив                  за клопотанням  ОСОБА_1  строк на звернення до суду з позовом про виключення запису щодо нього, як батька з актового запису про народження дитини, оскільки його було пропущено з поважних причин, так як позивач протягом тривалого часу був впевнений, що він є батьком ОСОБА_4 на чому також наполягала відповідачка, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що відмова у позові ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском річного строку, встановленого положеннями статті 56 КпШС України, не була би пропорційною щодо переслідуваної державою законної мети на забезпечення, у цьому випадку, поваги до права заявника на його приватне життя, що у світлі рішень Європейського суду з прав людини щодо таких правовідносин є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо вирішення справи по суті 
Згідно з частиною першою статті 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться                за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня            1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 56 КпШС України в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини.
Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
У частині другій статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом доказування у цій справі є встановлення факту біологічної спорідненості ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
У статті 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи                від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно  від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо.
Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі                  є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області                    від 13 серпня 2018 року призначено у справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України                               (а.с. 44-45, т. 1).
21 листопада 2018 року до суду першої інстанції надійшло повідомлення                                 від 09 листопада 2018 року про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків ОСОБА_1 , ОСОБА_4                                 та ОСОБА_7 , для проведення відбору порівняльних зразків з`явився лише ОСОБА_1 (а.с. 55-56, т. 1).
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області             від 27 лютого 2019 року призначено у справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України                        (а.с. 89-90, т. 1).
03 травня 2019 року до суду першої інстанції надійшло повідомлення                    від 15 квітня 2019 року про неможливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не з`явилася на відбір зразків біологічного матеріалу.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 січня 2021 року призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 187-188, т. 2).
30 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення                                 від 25 березня 2021 року про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,                                  для проведення відбору порівняльних зразків з`явився лише ОСОБА_1 ,            ОСОБА_4 не з`явилася (а.с. 208, т. 2).
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини             у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, врахувавши висновки Верховного Суду,                          які викладені при попередньому скасуванні судового рішення, обґрунтовано зазначив про те, що  ОСОБА_3 неодноразово ухилялася від проведення судово-генетичної експертизи, оскільки не з`являлася разом з дитиною - ОСОБА_4 до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів. Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування наслідків ухилення від участі в експертизі, визнав факт для з`ясування якого вона була призначена, а саме, що ОСОБА_1 не знаходиться у прямій біологічній спорідненості з дитиною - ОСОБА_4 .
Крім того, згідно з висновком експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2020 року № 12п, здійсненим на замовлення позивача, біологічна спорідненість ОСОБА_1 і дитини - ОСОБА_4 виключається (а.с. 3-13, т. 2). Вказаному доказу суд дав належну правову оцінку. 
Отже, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів в їх сукупності та взаємозв`язку дійшов правильного висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 і виключення його з актового запису від 27 вересня            2002 року № 243 в Книзі записів актів громадського стану про народження відділу реєстрації актів громадського стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, як батька дитини ОСОБА_4 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка намагалася забезпечити проведення експертного молекулярно-генетичного дослідження, проте саме дитина відмовлялася від проведення відповідної експертизи, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не звільняли відповідачку                 від забезпечення явки дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів, що є її процесуальним обов`язком.
Посилання касаційної скарги на те, що апеляційним судом безпідставно враховано висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру                  від 13 січня 2020 року № 12п, оскільки він зроблений не на виконання ухвали суду, а на замовлення позивача, є безпідставними, так як відповідно до частини першої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Доводи касаційної скарги про те, що дитина - ОСОБА_4 досягла повноліття, унаслідок чого провадження у справі відповідно до положень частини третьої статті 136 СК України підлягає закриттю, є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, а не положення СК України. Крім того, на час подачі позову до суду дитина -    ОСОБА_4 не досягла повноліття. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк