Постанова
Іменем України                                 
 
13 липня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 554/2038/20
провадження № 61-14027св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати за ним право власності на рухоме майно, яке знаходиться по  АДРЕСА_1 , а саме на обладнання: машина насінне-рушна НРХ-4-01; маслопрес ПХП-1000 (3 шт.); зерносушарка СБЦ-16; сепаратор БСХ-100; піч сушильножарочна ПСЖ-ГЗОБ-МО (нержавіюча); автомат фасувально-пакувальний ФУАПП; повітряний теплообмінник ВОТ-30000; теплогенератор - ТПГ-1000; водяний теплообмінник ВДГ-500; фільт-прес РЗМ 16-1 УП-001; ОКМФ-АВФ-АФ; конвеєр харчовий універсальний; конвеєр харчовий завантажувальний; КПП-4500 БД; конвеєр харчовий розвантажувальний КПРГ-2; автоматичний котел опалювальний на твердому паливі з приставкою А.П.П. (потужність 15 до 500 кВт); піч сушильно-жарочна - ПСЖ-Г; брикетувальник ПБ-48; зерносушарка СБЦ-16, заводський номер 7; піч сушильно-жарочну 
ПСЖ-Г-30Б-МО; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-120Б-МО; установку комбінувальну ОКМр; погрузчик зерновий КШП; конвеєр КПО 1800; 
конвеєр КПУ-1500.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим,що 02 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу б/н рухомого 
майна, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передає, 
а він як покупець прийме у власність наступне рухоме майно: машина насінне-рушна НРХ-4-01; маслопрес ПХП-1000 (3 шт.); зерносушарка СБЦ-16; сепаратор БСХ-100; піч сушильножарочна ПСЖ-ГЗОБ-МО (нержавіюча); автомат фасувально-пакувальний ФУАПП; повітряний теплообмінник ВОТ-30000; теплогенератор - ТПГ-1000; водяний теплообмінник ВДГ-500; фільт -прес - РЗМ16-1УП-001; ОКМФ-АВФ-АФ; конвеєр харчовий універсальний; конвеєр харчовий завантажувальний; КПП-4500 БД; конвеєр харчовий розвантажувальний КПРГ-2; автоматичний котел опалювальний на твердому паливі з приставкою А.П.П. (потужність 15 до 500 кВт); піч сушильно-жарочна - ПСЖ-Г, за ціною в сумі 1 215 000,00 грн, які продавець повністю отримав від покупця до підписання даного договору.
03 квітня 2019 року між ним таОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу б/н рухомого майна, за яким ОСОБА_3 передає, а він прийме у власність наступне рухоме майно: брикетувальник ПБ-48; зерносушарка СБЦ-16, заводський номер 7; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-30Б-МО; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-120Б-МО; установку комбінувальну ОКМр; погрузчик зерновий КШП; конвеєр КПО 1800; конвеєр КПУ-1500, за ціною 3 200 000,00 грн, які продавець повністю отримав від покупця до підписання даного договору.
Вказував на те, що  відповідачі ухиляються від підписання акта приймання-передачі рухомого майна, вважають вказане обладнання 
своїм власним та продовжують до цього часу ним користуватись, 
а отриману продукцію використовувати для власних потреб, незважаючи 
на те, що кошти за вказане майно продавцями отримані в повному обсязі 
та вони не мають фінансових претензій до нього як покупця.
Зазначав, що відповідачі порушують його права на придбане за договорами майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 липня 2020 року, ухваленим у складі судді Тімошенко Н. В., позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на рухоме майно, 
яке знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , а саме на обладнання: 
машину насіннє-рушну НРХ-4-01; маслопрес ПХП-1000 (3 шт.); зерносушарку СБЦ-16; сепаратор БСХ-100; піч сушильножарочну ПСЖ-ГЗОБ-МО (нержавіюча); автомат фасувально-пакувальний ФУАПП; повітряний теплообмінник ВОТ-30000; теплогенератор - ТПГ-1000; водяний теплообмінник ВДГ-500; фільтпрес - РЗМ16-1УП-001; очисна калібруюча машина ОКМФ-АВФ-АФ; конвеєр харчовий універсальний; конвеєр 
харчовий завантажувальний; КПП-4500 БД; конвеєр харчовий розвантажувальний КПРГ-2; автоматичний котел опалювальний 
на твердому паливі з приставкою А.П.П. (потужність 15 до 500 кВт); 
піч сушильно-жарочна - ПСЖ-Г; брикетувальник ПБ-48; зерносушарку 
СБЦ-16, заводський номер 7; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-30Б-МО; 
піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-120Б-МО; установку комбінувальну ОКМ; погрузчик зерновий КШП; конвеєр КПО 1800; конвеєр КПУ-1500.
Вирішено питання розподілу судових витрат.  
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав свої грошові зобов`язання за договорами купівлі-продажу рухомого майна, повністю сплативши його вартість, установлену вказаними договорами, а тому набув право власності на спірне рухоме майно правомірно, а відповідачі ухиляються від підписання акта приймання-передачі вказаного майна, вважають вказане обладнання своїм власним, продовжують до цього часу ним користуватись, а отриману продукцію використовувати для власних потреб, чим порушують права позивача як власника вказаного рухомого майна, а тому порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на вказане рухоме майно. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 липня 2020 року  скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову 
ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2020 року, зміненою постановою Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, щообраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Апеляційний суд вказав, що умовою задоволення позову про визнання права власності є наявність у позивача суб`єктивного права власника, що є предметом доказування по справі та покладає на позивача процесуальний обов`язок відповідно до статей, 12, 81 ЦПК України надати суду належні та допустимі докази , що підтверджують право власності позивача на спірне майно, яким у спірних правовідносинах є докази передання майна набувачеві за договором. Натомість, по справі встановлено та не заперечується сторонами,  що передача майна позивачу за договорами купівлі-продажу від 02 квітня 2017 року та від 03 квітня               2019 року не відбулася, тому висновки суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_1 права власності на спірне майно та наявність підстав для захисту такого права у спосіб визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права та не відповідають фактичним обставинам справи. 
Апеляційний суд зазначив, що правові наслідки відмови продавця передати попередньо оплачений товар за договором купівлі-продажу визначені статтями 620, 665, 693 ЦК України.    
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну 
скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку те, що він обрав неналежний спосіб захисту, не врахував, що він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на рухоме майно з підстав невизнання права власності на це рухоме майно відповідачами, а тому його порушене право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нього на підставі       статті 392 ЦК України. 
Вказував на те, що обраний ним спосіб захисту відповідає характеру порушеного права, а суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин потрібно застосовувати норми статей 620, 665, 693 ЦК України, які визначають правові наслідки відмови продавця передати попередньо оплачений товар за договором купівлі-продажу. 
 
Підставами касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 392 ЦК України до правовідносин, предметом яких є рухоме майно (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
02 вересня 2021 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час для усунення її недоліків.
 
04 жовтня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Октябрського районного суду м. Полтави.
 
У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір б/н купівлі-продажу рухомого майна.
 
Відповідно до пункту 1 цього договору продавець ОСОБА_2 передає, а покупець ОСОБА_1 приймає у власність наступне рухоме майно: машина насінне-рушна НРХ-4-01; маслопрес ПХП-1000 (3 шт.); зерносушарка СБЦ-16; сепаратор БСХ-100; піч сушильножарочна ПСЖ-ГЗОБ-МО (нержавіюча); автомат фасувально-пакувальний ФУАПП; повітряний теплообмінник ВОТ-30000; теплогенератор - ТПГ-1000; водяний теплообмінник ВДГ-500; фільтрпрес - РЗМ 16-1 УП-001; ОКМФ-АВФ-АФ; конвеєр харчовий універсальний; конвеєр харчовий завантажувальний; КПП-4500 БД; конвеєр харчовий розвантажувальний КПРГ-2; автоматичний котел опалювальний на твердому паливі з приставкою А.П.П. (потужність 15 до 500 кВт); піч сушильно-жарочна - ПСЖ -Г.
 
Відповідно до пункту 2 вказаного договору продаж зазначеного рухомого майна проводиться за домовленістю сторін за 1 215 000,00 грн 
(один мільйон двісті п`ятнадцять тисяч гривень, 00 копійок), які продавець повністю отримав від покупця до підписання даного договору. Своїм підписом під даним договором продавець підтвердив факт повного розрахунку за продане рухоме майно і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони стверджують, що зазначена ціна відповідає їхньому волевиявленню, є остаточною і змінам після укладання даного договору не підлягає.
 
03 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу б/н рухомого майна.
 
Відповідно до пункту 1 цього договору продавець, ОСОБА_3 , передає, а покупець, ОСОБА_1 , приймає у власність наступне рухоме майно: брикетувальник ПБ-48; зерносушарка СБЦ-16, заводський номер 7; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-30Б-МО; піч сушильно-жарочну ПСЖ-Г-120Б-МО; установку комбінувальну ОКМр; погрузчик зерновий КШП; конвеєр КПО 1800; конвеєр КПУ-1500.
 
Відповідно до пункту 2 вказаного договору продаж зазначеного рухомого майна проводиться за домовленістю сторін за 3 200 000,00 грн, 
які продавець повністю отримав від покупця до підписання даного договору, згідно з законодавством України. Своїм підписом під даним договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продане рухоме майно і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони стверджують, що зазначена ціна відповідає їхньому волевиявленню, є остаточною і змінам після укладання даного договору не підлягає.
 
Спірне майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи 
або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; 
учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору 
на власний розсуд.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового 
або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, 
що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло 
і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
 
Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу                у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або            є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Згідно зі статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.
 
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або                 з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
 
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають     з дня такої реєстрації відповідно до закону.
 
Статті 16, 392 ЦК України визначають способом захисту цивільних прав визнання права власності, коли власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Умовою задоволення позову про визнання права власності є наявність             у позивача суб`єктивного права власника, що є предметом доказування            у справі та покладає на позивача процесуальний обов`язок відповідно до статей 12, 81 ЦПК України надати суду належні та допустимі докази, що підтверджують право власності позивача на спірне майно, якими у спірних правовідносинах є докази передання майна набувачеві за договором.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені      в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 181/598/19 (провадження № 61-10997св20) зроблено правовий висновок про те, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що «в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право», - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору                  в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «згідно           з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (стаття 331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності                          є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено                    в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню,                      а правомірність набуття права власності включає в себе законність                   і добросовісність такого набуття. Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року 
в справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18) зазначено, що: «захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства». 
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
 
Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на рухоме майно на підставі статті 392 ЦК України з тих підстав, що відповідачі не виконали умов договорів купівлі-продажу, а саме не передали йому рухоме майно, яке придбано ним на підставі укладених         з відповідачами договорів купівлі-продажу, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо обрання позивачем неналежного способу захисту прав та обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на рухоме майно на підставі статті 392 ЦК України.
 
При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом витребування у відповідачів речей або зобов`язання відповідачів передати попередньо оплачений товар за договорами купівлі-продажу.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, який їх обґрунтовано спростував.          В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник