ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" липня 2022 р.           Справа№ 927/1237/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Попікової О.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
військової частини НОМЕР_3
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 (повний текст складено 07.02.2022) 
у справі №927/1237/21 (суддя Федоренко Ю.В.)             
за позовом          Моторного (транспортного) страхового бюро України
до                    Військової частини НОМЕР_3
про                    стягнення 32 596,96 грн,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У листопаді 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовною заявою, у якій просило стягнути з Військової частини НОМЕР_3 (далі - в/ч НОМЕР_3) 32596,96 грн завданих збитків в порядку регресу.
В обґрунтування заявлених вимог МТСБУ посилається на пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з в/ч НОМЕР_3 на користь МТСБУ 32  596,96 грн збитків в порядку регресу та 2 270,00 грн судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд вказав, що оскільки водій ОСОБА_1 , який постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.04.2021 у справі №243/2316/21 визнаний винним у вчиненні ДТП, під час його вчинення  знаходився у трудових відносинах з в/ч НОМЕР_3 та виконував свої трудові та службові обов`язки, транспортний засіб «ГАЗ», яким керував ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП,  належав в/ч НОМЕР_3, відповідач - в/ч НОМЕР_3 - є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, а МТСБУ є особою, що виплатила страхове відшкодування та набула право вимоги. За таких підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог МТСБУ в частині стягнення з в/ч НОМЕР_3  завданих збитків в порядку регресу у розмірі виплаченої суми 32596,96 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, в/ч НОМЕР_3 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування заявлених вимог в/ч НОМЕР_3 вказує про порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Скаржник не погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог через те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_3 та перебуває з відповідачем у трудових відносинах.
На думку апелянта, військовослужбовець в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_1 як учасник бойових дій  у спірних правовідносинах є особою, яка підпадає під дію п. 13.1 ст. 13 Закону №1961-IV, що свідчить про відсутність у МТСБУ права регресу, виходячи з положень п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Вказуючи про допущені судом порушення норм процесуального права, скаржник зазначає, що станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення не отримав від позивача жодних документів (позовної заяви з додатками), що фактично позбавило його права на захист, в т.ч. надання відзиву на позовну заяву та документів в обґрунтування своєї позиції.
З апеляційною скаргою заявник також подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, у якому вказав, що просить долучити документи (згідно з наведеним у клопотанні переліком) як такі, що не могли бути подані суду першої інстанції з підстав неотримання ним копії позовної заяви. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 витребувано у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/1237/21. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 до надходження матеріалів справи №927/12370/21.
06.05.2022 матеріали справи №927/1237/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 у справі №927/12370/21. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано МТСБУ надати свої заперечення щодо заявленого клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Позиції учасників справи.
Від МТСБУ відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно зі ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
06.03.2021 на автошляху Київ-Харків-Довжанський сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок якої транспортному засобу «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , було завдано механічних пошкоджень. 
Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.04.2021 у справі №243/2316/21 встановлено, що ОСОБА_1 порушив п. 10.1 ПДР України, визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Водій ОСОБА_1 на час скоєння ДТП керував  автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , в силу виконання службових обов`язків перед відповідачем - в/ч НОМЕР_3, про що свідчать: витяг із наказу командира в/ч  НОМЕР_3 від 22.07.2019 №177 (згідно з яким старший лейтенант ОСОБА_1 з 22.07.2019 приступив до виконання відповідних службових обов`язків за посадою у в/чНОМЕР_3); наказ командира в/ч  НОМЕР_3 від 25.02.2021 №13 з додатком - списком закріплення автомобільної військової техніки за особовим складом в/ч НОМЕР_3, в п. 119 якого зазначено, що автомобіль ГАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , закріплений зокрема за водієм  старшим лейтенантом ОСОБА_1 ; дорожнього листа №223.
Згідно з інформацією бази МТСБУ поліс на транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 не знайдено.
07.03.2021 водій пошкодженого автомобіля «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 ,   ОСОБА_2 повідомив МТСБУ про ДТП.
07.03.2021 власник пошкодженого транспортного засобу - ОСОБА_3 звернувся до МТСБУ із заявою від 07.03.2021 про отримання відшкодування шкоди.
ФОП суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_4 (який діяв на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №1000/18, дійсного до 21.12.2021, виданого Фондом Держмайна України, за спеціалізацією:  оцінка колісних транспортних засобів; свідоцтва про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності №14191 від 21.10.2013; сертифікату Фонду державного майна України, Українського товариства оцінювачів, Харківського орендного підприємства науково-технічної та економічної інформації «Оцінка майна, майнових прав та бізнесу на території України» №1436 від 30.10.1999) надав Висновок автотоварознавчої експертизи про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 .
Згідно з Висновком автотоварознавчої експертизи від 07.04.2021 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , склала 42299,02 грн. Зміст вказаного висновку свідчить, що 07.03.2021 було проведено перший огляд пошкодженого транспортного засобу, а 08.03.2021 другий огляд, що дає підстави для висновку про відсутність порушень закону  щодо строків проведення огляду пошкодженого транспортного засобу.
27.05.2021 на підставі Наказу у справі №74798 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, взявши до уваги довідку №1 від 24.05.2021  про розмір відшкодування шкоди  з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило власнику пошкодженого в результаті ДТП автомобіля «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 виплату в розмірі 32596,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1030692 від 27.05.2021.
МТСБУ звернулось до в/ч НОМЕР_3 з листом, у якому зазначило, що військова частина є особою, відповідальною за шкоду, завдану потерпілому, яка складає 32  596,96 грн, та пропонувало в/ч НОМЕР_3 у добровільному порядку компенсувати МТСБУ зазначені витрати.
Докази направлення вказаного листа до матеріалів справи не надано.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відзив на позовну заяву не надав.
У апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_3 вказує про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення відповідач не отримав від позивача жодних документів (позовної заяви з додатками), що фактично позбавило його права на захист, в т.ч. надання відзиву на позовну заяву та документів в обґрунтування своєї позиції, колегія суддів зазначає таке.
Вказуючи про це порушення, апелянт зазначає, що, направляючи йому копію позовної заяви, позивач вказав неправильний контактний номер телефону (одержувача), що унеможливило отримання в/ч НОМЕР_3 такого поштового відправлення.
Згідно з п. 21 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила) адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу через смс-повідомлення, повідомлення, що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком.
Колегія суддів відзначає, що номер телефону одержувача, вказаний у клопотанні відповідача про направлення йому копії позовної заяви, та номер телефону, вказаний у квитанції, наданій позивачем як доказ направлення копії позовної заяви на адресу відповідача, дійсно є різними.
Враховуючи, що за таких обставин повідомлення про надходження адресованого йому поштового відправлення відповідач не отримав, колегія суддів вважає слушними відповідні доводи апеляційної скарги. 
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Зобов`язано відповідача на підставі ст. 165 ГПК України надати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своєї позиції не пізніше 15 календарних днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, надіславши одночасно копію відзиву з доказами позивачу, а докази направлення надати суду. Попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Вказана ухвала суду була отримана відповідачем 09.12.2022.
Відповідач звернувся до суду з клопотанням №2343 від 16.12.2021, в якому просив суд зобов`язати позивача направити копію позовної заяви з додатками у справі №927/1237/21 на адресу військової частини НОМЕР_3.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23.12.2021 клопотання задоволено та зобов`язано МТСБУ повторно направити листом з описом вкладення в/ч НОМЕР_3 копію позовної заяви з додатками по справі №927/1237/21 та надати докази про таке направлення Господарському суду Чернігівської області. 
Як зазначено вище, повторно направлену МТСБУ на його адресу копію позовної заяви з додатками в/ч НОМЕР_3 не отримало.
Водночас ст. 42 ГПК України надає учасникам справи, в т.ч. відповідачу, право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень. Однак відповідач протягом строку розгляду справи місцевим господарський судом (два місяці) таким своїм правом не скористався, з матеріалами справи не ознайомився.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, у апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_3 вказує, що військовослужбовець в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_1 як учасник бойових дій у спірних правовідносинах є особою, яка підпадає під дію п. 13.1 ст. 13 Закону №1961-IV, що свідчить про відсутність у МТСБУ права регресу виходячи з положень п. 38.2.1 ст. 38 цього Закону. В/ч з апеляційною скаргою також надала копію відповіді на претензію №419/ООС від 11.06.2021, якою за результатами розгляду претензії №74798 від 27.05.2021 щодо компенсації збитків, завданих внаслідок ДТП 06.03.2021 за участю військовослужбовця в/ч НОМЕР_3, було відмовлено МТСБУ в компенсації збитків в порядку регресу.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами  ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
В силу положень ст. 22 ЦК України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з ч. 1  ст. 1166 ЦК України  майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2  ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1  ст. 1172 ЦК України).
З аналізу змісту  Глави 82 ЦК України  вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України  набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.
Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові (службові) обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Тлумачення ч. 1  ст. 1172 ЦК України  свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Матеріали справи свідчать, що в момент скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_3.
Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_3 від 25.02.2021 №13 з 01.03.2021 озброєння, військову техніку підрозділів в/ч НОМЕР_3 закріплено за особовим складом згідно з Додатком 1.
Згідно з п. 119 Додатку №1 до вказаного наказу «Список закріплення автомобільної військової техніки за особовим складом в/ч НОМЕР_3» автомобіль марки ГАЗ 66 1В110, д.н.з. НОМЕР_1 , закріплений за ст. лейтенантом ОСОБА_1
Відповідач вказані обставини не спростував та не заперечив, також відповідач не заявив про незаконне заволодіння ОСОБА_1 зазначеним автомобілем на момент скоєння ДТП.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1.6  ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-VI) власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
З матеріалів справи вбачається, що автомобіль ГАЗ 66 1В110, д.н.з. НОМЕР_1 , належить в/ч НОМЕР_3.
Згідно з ч. 1  ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.
Як вбачається з приписів ч. 1  ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі,  військова частина  як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
При цьому положеннями Закону 1961-VI закріплена обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 21  вказаного Закону  з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача в/ч НОМЕР_3 станом на момент вчинення ДТП застрахована не була, оскільки згідно з відомостями централізованої бази даних МТСБУ поліс на транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 не знайдено.
Посилання скаржника як на підставу для відмови у позові на п. 13.1. ст. 13 Закону  1961-VI, рішення Конституційного Суду України від 23.12.2014 у справі №1-6/2014, яким розтлумачено положення п. 13.1 ст. 13 Закону 1961-VI, та на наявність у військовослужбовця в/ч НОМЕР_3   ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій колегія суддів вважає помилковим, враховуючи таке.
Відповідно до п. 13.1 cт. 13  Закону 1961-VI учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.
Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця - власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій власний транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБУ. Водночас відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб - власників транспортних засобів, про що помилково зазначає відповідач.
Колегія суддів відзначає, що дана пільга є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця - власника транспортного засобу, а у своєму рішенні Конституційний Суд України розтлумачив даний пункт Закону у розрізі поняття «належність» транспортних засобів учасникам бойових дій, інвалідам війни, інвалідам I групи та її види. Так, вказаним рішенням визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що, відповідач помилково ототожнює поняття «особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду» та «особа, яка завдала шкоду».
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця - власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.
У даному випадку з матеріалів справи вбачається, що шкоду потерпілому завдано особою під час виконання службових обов`язків.

Суд встановив, що постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.04.2021 у справі №243/2316/21 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Водій ОСОБА_1 на час скоєння ДТП керував  автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , в силу виконання службових обов`язків перед відповідачем - ВЧ НОМЕР_3.
07.03.2021 водій пошкодженого автомобіля «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 ,   ОСОБА_2 повідомив МТСБУ про ДТП; 07.03.2021 власник пошкодженого транспортного засобу - ОСОБА_3 звернувся до МТСБУ із заявою від 07.03.2021 про отримання відшкодування шкоди.
Згідно з Висновком автотоварознавчої експертизи від 07.04.2021 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , склала 42299,02 грн. 
27.05.2021 МТСБУ здійснило виплату власнику пошкодженого в результаті ДТП автомобіля «HYUNDAI SONATA», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 в розмірі 32596,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1030692 від 27.05.2021.

Відповідно до ч. 1  ст. 1191 ЦК України  особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з положеннями  ст. 38 Закону №1961-VI МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, але не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1  ст. 13 цього Закону.
Велика Палата Верховного Суду у п. п. 27, 28 постанови від 12.10.2021 у справі №910/17324/19 зауважує, що для цілей регресного позову МТСБУ приписи  ст. 38 Закону №1961-IV  застосовуються у поєднанні з відповідними приписами  ст. 41 цього Закону. Так, припис пп. 38.2.1 п. 38.2  ст. 38 Закону №1961-IV  кореспондує припису пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, а припис пп. 38.2.3 п. 38.2 ст. 38 - припису пп. «б» п. 41.1  ст. 41 цього Закону.
Суб`єкт, до якого МТСБУ може заявити регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2  ст. 38 Закону №1961-IV, є чітко визначеним. Коли МТСБУ виплатило відшкодування через те, що шкоду заподіяв транспортний засіб, власник (водій) якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (тобто, коли МТСБУ зробило виплату на підставі пп. «а» п. 41.1  ст. 41 Закону №1961-IV), воно набуває право на регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2  ст. 38 Закону №1961-IV  до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, бо саме він відповідальний за невиконання обов`язку зі страхування своєї цивільно-правової відповідальності.
Отже, МТСБУ правомірно звернулось до відповідача у зв`язку з тим, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої військовослужбовцем в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_1, оскільки транспортний засіб належний відповідачу - роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону №1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи учасник бойових дій.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення на користь позивача 32  596,96 грн завданих збитків в порядку регресу.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України  покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
          
1. Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 у справі №927/1237/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2022 у справі №927/1237/21 залишити без змін.
3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на апелянта.
4. Справу №927/1237/21 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                О.В. Попікова