УХВАЛА

01 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 280/6920/20
адміністративне провадження № К/990/12125/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В., 
перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року 
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року 
у справі № 280/6920/20
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області
про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач, ТУ ДСА в Запорізькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі - третя особа, ГУ ДКС України у Запорізькій області), в якому просила:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Запорізькій області щодо обмеження виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язати ТУ ДСА України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до       статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити ОСОБА_1 недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки, з вирахуванням обов`язкових платежів і податків).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо обмеження виплати судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Стягнуто з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно в розмірі 165 893 гривні 37 копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасовано, прийнято в цій частині нове рішення. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо обмеження виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Зобов`язано ТУ ДСА України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити ОСОБА_1 недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки, з вирахуванням обов`язкових платежів і податків) без застосування обмежень, передбачених частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX. В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року залишено без змін.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідачем втретє подано касаційну скаргу до Верховного Суду.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржується судові рішення в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
У тексті касаційної скарги заявник указує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункти 1, 4 частини 4 статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не враховано висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/90 та, як наслідок, не застосовано положення бюджетного законодавства, не встановлено правового статусу Державної судової адміністрації України, не встановлено обставини, які підлягають встановленню та доказуванню, не встановлено правомірність обраного позивачем такого чи іншого способу захисту його інтересів в аналогічних справах, внаслідок чого судами без повного з`ясування обставин у справі та вивчення доказів по справі прийнято незаконні та необґрунтовані судові рішення.
Вказані доводи відповідача свідчать про довільне та вибіркове тлумачення Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 та не підтверджують, що викладені ним висновки не враховані судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні постанови.
Окрім того, такі доводи скаржника спростовуються тим, що у текстах рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, містяться посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20.
Також підставою перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник зазначає неврахування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин застосовано статті 148-149, 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05 серпня 2021 року у справі №560/6212/20, від 29 липня 2021 року у справі №340/1727/20, від 28 липня 2021 року у справі №340/1901/20, від 28 липня 2021 року у справі №160/6740/20.
При цьому, варто зауважити, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
При цьому, у скарзі лише, зроблено вказівку на постанову Верховного Суду без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на ухвалення судами рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Посилання скаржника на неправильне застосування (незастосування) судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень, які підлягали застосуванню статті 19 Конституції України (в частині неможливості незастосування територіальним управлінням положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» під час виплати позивачу суддівської винагороди у спірний період), ч. 2 статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» (в частині початку дії рішення Конституційного Суду України), неправильно тлумачено положення статті 130 Конституції України (в частині виплати суддівської винагороди виходячи виключно із положень статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а також не застосовано до спірних правовідносин частини 1 статей 23, 51 Бюджетного кодексу України (в частині неможливості незастосування територіальним управлінням, як розпорядником бюджетних коштів, бюджетного законодавства під час нарахування та виплати суддівської винагороди), частини 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в частині необхідності обмеження максимального розміру суддівської винагороди під час її виплати у спірний період 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати), не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України та не містить підстав, передбачених частинами 2 та 3 статті 353 КАС України.
У разі такого посилання необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами 2 та 3 статті 353 КАС України.
Отже, необхідно зазначити підставу, визначену частинами 2 та 3 статті 353 КАС України, а також обґрунтувати наявність порушення процедури розгляду справи, передбаченої частиною 2 статті 353 КАС України.
Водночас, в порушення зазначених вимог, скаржником не обґрунтовано наявності підстав, визначених частиною 2 статті 353 КАС України, для касаційного оскарження судових рішень.
Також скаржник зазначає, що Третім апеляційним адміністративним судом порушено норми процесуального права під час розгляду адміністративної справи № 280/6920/20, що полягає у недотриманні вимог пункту 3 частини 4 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме - не наданні мотивованої оцінки аргументам територіального управління з приводу невідповідності висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи в частині ненадання суду першої інстанції доказів щодо неможливості виплати територіальним управлінням суддівської винагороди у розмірі, встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також з приводу можливості виконання вказаних судових рішень виключно за рахунок бюджетної програми, передбаченої для виконання рішень суду на користь суддів та працівників апарату суду, що є порушенням норм процесуального права та у відповідності до частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваної постанови від 01 грудня 2021 року проте, скаржником не зазначено який саме пункт частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України мається на увазі.
Решта доводів касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині 4 статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 280/6920/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії- повернути особі, яка її подала.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	О.В. Калашнікова