Дата документу 29.06.2022 Справа № 335/1825/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №335/1825/21        Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/554/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Ільїній Г.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Працевитого Г.О., звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – банк, відповідач) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPO0GA0000000060 на суму 89 600,00 доларів США.
Фактично позичальнику через касу банку було видано грошові кошти в розмірі 452 480,00 грн., замість 89 600,00 доларів США.
Згідно п. 1.1. Кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором зазначені у розділі 7 договору.
Пунктом 3.6. Кредитного договору встановлено обов`язок сплати позичальником на користь банку щомісячну винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п. 7.1. даного Договору. За які саме послуги банк отримує вказану винагороду, договором не зазначається.
Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.11.2007 року по 07.11.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі – Кредит) у розмірі 108 800,00 доларів США на наступні цілі 89 600,00 доларів США – кредит під заставу житла, а також у розмірі 19 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом: відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору.
Періодам сплати вважати період з «2» по «7» число кожного місця.
Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди) що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку, а саме щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
При цьому, у вказаному платежу не зазначається, яка саме сума коштів йде на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії окремо, що унеможливлює розрахування вказаних сум в момент підписання договору.
Графіку погашення кредиту із зазначенням сукупної вартості кредиту, банк позичальнику не надавав між сторонами графік погашення кредиту не підписувався.
Розмір комісії в розмірі 0,2% від суми кредиту в місяць становив 179,20 доларів США в місяць (89600*0,2%). За період з часу укладання договору позичальником було сплачено 154 платежі за комісією, всього на суму 27 596,80 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Також, банком було безпідставно стягнуто на свою користь комісію за надання кредиту в розмірі 3,00% від суми кредиту – 2 688,00 доларів США (89600*3%).
Вказані суми, що були сплачені позичальником на користь банку безпідставно були зараховані банком в рахунок погашення комісії, а не погашення тіла кредиту, в зв`язку з чим, заборгованість за тілом кредиту та за відсотками є завищеною, що порушує права споживача на належну та справедливу послугу щодо надання споживчого кредиту.
Позивач наголошує, що як зазначалося вище, пунктами 3.6., 7.1. Кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, сплачувати щомісячно на користь банку суму комісії (винагороди) в розмірі 0,20% від суми кредиту, що становить 179,20 доларів США на місяць.
В день укладання договору позичальником було сплачено комісію за надання кредиту в розмірі 2 688,00 доларів США, та в подальшому позичальником було сплачено на користь банку вже 27 596,80 доларів США в якості щомісячної комісії.
Але, позивач вважає, що стягнення комісій за споживчим кредитним договором суперечить вимогам законодавства, яке діяло на момент укладання договору.
Позивач також зазначає, що 05 травня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотеки банком від імені власника.
У вказаній позовній заяві від 05.05.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав дострокове повернути всю суму кредиту за кредитним договором № ZPO0G0000000060 від 07.11.2007 року у розмірі 95 025,83 доларів США, шляхом звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову.
Отже, позивач вважає, що пред`явленням позову 05.05.2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, при цьому вказаний строк слід обраховувати з моменту пред`явлення вказаної позовної заяви – 05.05.2009 року.
В подальшому, АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до ОСОБА_1 із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договорам, до якого долучено розрахунок боргу, з якого з`ясувалося, що банк безпідставно продовжив нарахування відсотків після 05.05.2009 року, що суперечить ст. 1050 ЦК України.
 Вказані дії банку позивач просить суд визнати незаконними.
Окрім того, як вбачає позивач з розрахунку заборгованості, банком продовжувалися нараховуватися відсотки та штрафні санкції по кредиту після зміни строку кредитування, шляхом пред`явлення позову 05.05.2009 року.
Таким чином, посилаючись на викладене, позивач (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати недійсним пункт 3.6. кредитного договору № ZPOGA0000000060 від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним пункт 7.1. кредитного договору № ZPOGA0000000060 від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, а також в частині обов`язку позичальника надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZPOGA0000000060 від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , шляхом зарахування сплаченої комісії в розмірі 2 688,00 доларів США в день укладання договору та 21 504,00 доларів США – комісії у вигляді щомісячних платежів по кредиту, а всього: 24 192,00 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту згідно строків внесення вказаних платежів на користь банку, з відповідним перерахунком нарахованих відсотків за кредитом. Визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року, після реалізації кредитором права на дострокове стягнення боргу шляхом пред`явлення позову, за кредитним договором № ZPOGA0000000060 від 07.11.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року змінити в оскаржуваній частині, виклавши його мотивувальну частину щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.6, 7.1 кредитного договору через необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що не погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними у мотивувальній частині рішення, щодо відмови у визнанні недійсними пунктів 3.6, 7.1 кредитного договору з підстави пропуску строків позовної давності. Натомість, вважає, що суд повинен був відмовити у вказаній частині позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.
Посилаючись на Постанову НБУ від 08.06.2017 р. № 49, апелянт стверджує про відсутність будь-яки обмежень для банків щодо встановлення комісійної винагороди за надання кредиту у кредитних договорах,яка існувала до втрати чинності Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Таким чином, на дату укладання кредитного договору № ZPOGA0000000060 від 07.11.2007 р. Постанова НБУ від 10.05.2007 р. № 168 вже втратила чинність, а тому й судова практика Верховного Суду, зазначена у рішенні, не може бути застосована через те, що ця справа не є аналогічною до інших справ.
Разом з тим, положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містять умови того, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, у якому зазначена умова щодо обов`язку сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту.
Більше того, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
У апеляційній скарзі апелянт посилається на тривалу сплату позивачем спірного платежу, із чого слідує, що її дії свідчать про визнання нею законності та обґрунтованості такої винагороди.
На підставі зазначеного, просить змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року в частині правового обґрунтування.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 , в особі адвоката Працевитого Г.О., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі адвоката Працевитого Г.О. зазначила, початком перебігу позовної давності слід вважати 11 лютого 2020 року, що є датою відкриття провадження судом про стягнення з ОСОБА_1 незаконної комісії (винагороди), та подальшого аналізу нарахування вказаного незаконного платежу за договором. До моменту пред`явлення банком вказаного позову ОСОБА_1 не могла уявити, що ПриватБанк протягом тривалого часу порушуватиме її права, включаючи у щомісячний платіж по кредиту незаконні комісії та винагороди, на які банк не мав права. Крім того, порушення прав споживача здійснюються банком щомісячно шляхом нарахування незаконної плати за кредитом, а тому у даному випадку строк давності слід відраховувати не від моменту укладання договору, а від моменту порушення прав, що триває і наразі.
Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості позивача довідатися про порушення свого права в день укладання кредитного договору. Зазначає, що суд не врахував об`єктивної здатності позивача однозначно сприймати текст запропонованого банком договору та сформувати дійсне уявлення про умови договору, рівня обізнаності позивача в особливостях здійснення банківської діяльності, відсутності галузевої освіти у позивача, чим і скористався відповідач під час підписання даного кредитного договору.
Також у апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на пред`явлення позову 05.05.2009 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, стверджує, що банк реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань, а тому подальше нарахування процентів за користування кредитом вражає неправомірним.
Керуючись вищезазначеним, просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» позивач заперечила проти доводів апелянта, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» зазначило про відсутність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 з огляду на пропуск строку давності. Між тим, посилаючись на ст. 68 Конституції України, зазначило, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» Якушев С.О., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на її безпідставність.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Димитрашко Д.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив задовольнити її з вищевказаних підстав. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ZPO0G0000000060 від 07.11.2007 року.
Пунктами 3.6., 7.1. Кредитного договору встановлено обов`язок позичальника сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, сплачувати щомісячно на користь банку суму комісії (винагороди) в розмірі 0,20% від суми кредиту, що становить 179,20 доларів США на місяць.
Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.11.2007 року по 07.11.2027 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі – Кредит) у розмірі 108 800,00 доларів США на наступні цілі 89 600,00 доларів США – кредит під заставу житла, а також у розмірі 19 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом: відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору.
Періодам сплати вважати період з «2» по «7» число кожного місця.
Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди) що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку, а саме щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 115,86 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Також, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 89 600,00 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  умови кредитного договору викладені в п. 3.6., п. 7.1. є несправедливим, оскільки є такими, що підлягають сплаті на користь банку за дії, які він вчиняє на свою користь, а саме надання кредиту, ведення справи, укладення договору та інше, разом з тим, при зверненні до суду з цим позовом, ОСОБА_1 строк позовної давності пропущений без поважних причин, а отже, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав пропуску позовної давності.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дій щодо нарахування відсотків з 05 травня 2009 року, суд першої інстанції зазначив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є неефективними способами захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача. За таких обставин, суд відмов у задоволенні зазначених вимог через обрання позивачем невірного способу захисту.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею  610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
Згідно із статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (пункт 3).
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц (провадження № 61-32088св18) зазначено, що нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. 
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що в результаті включення АТ КБ «ПриватБанк» до умов кредитного договору пунктів 3.6, 7.1 були порушені права позичальника.
Разом з тим, колегія зазначає, що зі спірними пунктами кредитного договору ОСОБА_1 була ознайомлена у день його підписання, а тому цього ж дня мала можливість та довідалася про порушення свого права. Із наведеного слідує, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсними вказаних положень кредитного договору має обраховуватись відповідно до положень частини 1 статті 261 ЦК України, тобто з моменту коли ОСОБА_1 довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а саме від дня укладення та підписання кредитного договору з 07 листопада 2007 року.
Позивачем не було надано жодних заяв або клопотань про поновлення пропущеного строку. Також у матеріалах справі відсутні будь-які докази поважності причин пропуску зазначеного строку.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», 22.10.1996 року, заяви № 22083/93, № 22095/93).
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути поновлена в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач не позбавлений права на судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
З огляду на наведене, твердження ОСОБА_1 , викладені у апеляційній скарзі, про те, що вона дізналася про порушення своїх прав у грудні 2020 року, пов`язуючи це із зверненням АТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом, відхиляються судовою колегією. 
Доводи АТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі щодо необхідності зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення в частині підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.6, 7.1 кредитного договору є неспроможними. Відповідач стверджує про недоведеність позивачем вимог у цій частині, що у свою чергу спростовується наявними у матеріалах справи доказами. Між тим, не знайшли свого підтвердження аргументи банку щодо несплати позивачем винагороди за надання фінансового інструменту.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про порушення кредитором (АТ КБ «ПриватБанк») прав позичальника ( ОСОБА_1 ), які внаслідок пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом не підлягають задоволенню.
Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо незазначення судом ефективного способу захисту порушених прав позивача в частині нарахування банком відсотків з 05.05.2009 р. не впливають на законність судового рішення та зводяться до незгоди із висновками суду за результатами розгляду справи.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на пропуск строків давності в частині вимог про визнання недійсними спірних пунктів кредитного договору, а також обрання невірного способу захисту щодо вимог про визнання незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині нарахування відсотків з 05.05.2009 року.
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази, дано їм належну оцінку, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване судове рішення.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,–

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: