Справа № 130/3572/21
Провадження № 22-ц/801/750/2022
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року	Справа № 130/3572/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:
судді-доповідача Денишенко Т. О.,        
суддів Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Француза М. Г., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача Акціонерного товариства «Українська за-лізниця» адвоката Кучер М. М.(є48), відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеля-ційного суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська 
залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої 
охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання неза-
конним, скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на робо-
ті, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи, 
за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Кучер Марини Миколаївни на рішення Жме-ринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 січня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Жмеринка Вінницької області за головування судді Шепеля К. А.,
В С Т А Н О В И В:
16 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у Жмеринський міськра-йонний суд Вінницької області з позовом до Акціонерного товариства «Укра-їнська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізо-ваної охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним, скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на ро-боті, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи. Позовні вимо-ги обгрунтовані наступними обставинами. З 2008 року, близько тринадцяти років, позивач працює у відповідача стрільцем 4-го розряду. 09 грудня 2021 ро-ку ОСОБА_1 був вручений наказ про відсторонення від роботи через від-сутність щеплення від респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавіру-сом sars-cov-2. Зазначений наказ позивач вважає незаконним, таким, що супере-чить Конституції України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, вироб-ництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактич-ним щепленням» не передбачена вакцинація проти covid-19. Запровадження ка-рантину Конституційним Судом України 28 серпня 2020 року визнано незакон-ним. Наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи обгрунтований час-тиною другою статті 14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Але цей Закон не передбачає як обов`язкове щеплення від covid-19. Статтями 43, 46 КЗпП України не передбачено відсторонення від роботи через відмову від вакцинації від covid-19. Посилаючись на заборону дискримінації у сфері праці, на клінічно експериментальну вакцинацію від covid-19, право на недоторканність, позивач просив суд скасувати наказ позивача від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367, поновити його посаді, стягнути з відповідача заробіт-ну плату за період відсторонення від роботи, допустити до негайного виконан-ня рішення в частині поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за один місяць.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 січня 2022 року позов задоволений повністю. Визнаний незаконним та скасова-ний наказ виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 «Про відсторо-нення від роботи» ОСОБА_1 . Зобов`язано Акціонерне товариство «Укра-їнська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізо-ваної охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козятинсь-кий загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 гривень. Рішення в частині скасування наказу та виплати заробітної плати за один місяць допущене до негайного виконання.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, АТ Українська залізниця в особі представника адвоката Кучер М. М. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задово-ленні позову повністю. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, не-правильне застосування норм матеріального права. Адвокат Кучер М. М. вка-зує, що суд помилково зробив висновок про незаконність відсторонення ОСОБА_2 від роботи, оскільки Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого входить АТ «Українська залізниця», на період дії карантину обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники підприємств, установ, організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Вимоги відом-чого наказу узгоджуються з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Суд першої інстанції не застосував дану норму закону, яка підлягала застосуванню, неправильно розтлумачив на-каз Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 щодо заборони вимагати у працівника інформацію стосовно проведених віднос-но нього маніпуляцій. Належить мати на увазі, що заборонено вимагати, пода-вати за місцем роботи, навчання інформацію про діагноз, методи лікування фі-зичної особи. Це свідчить про те, що відповідач не вдався до збирання конфі-денційної інформації про стан здоров`я позивача, а зажадав лише ту, яка була вимушено необхідною. У даному спорі індивідуальне право ( інтерес ) протипо-ставляється загальному праву громадян, які провели щеплення. Таким чином досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, гарантовані статтями 3, 27, 49 Конституції України. Прямим обов`язком керів-ника підприємства є виконання норм статті 46 КЗпП України з відсторонення працівника від роботи не тільки з визначених підстав, але й у інших випадках, передбачених законодавством. Суд першої інстанції неправильно витлумачив пункт п`ятий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 41-6 поста-нови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, безпідставно не застосував статтю 46 КЗпП України, яка підлягала застосуванню. Вимога про компенсацію заробітної плати є похідною від вимоги про скасування оскар-жуваного наказу, у зв`язку з чим вона не підлягає задоволенню. 
Позивач ОСОБА_1  скористався передбаченим цивільним процесуаль-ним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 14 березня 2022 року правом, подав відзив на апеляційну скаргу, що надійшов в апеляційний суд 22 березня 2022 року. Позивач заперечує зміст, вимоги апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним, правомірним, таким, що підлягає виконанню та зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежуваль-них протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» з наступними змінами про введення карантину, на думку позивача, є незаконною. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» є неза-конним і не підлягає виконанню. На підставі статті 60 Конституції України ко-жен зобов`язаний відмовитися від виконання постанови Уряду про введення ка-рантину, вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовт-ня 2021 року № 2153. Оцінюючи на свій розсуд балансування індивідуального та загального права (інтересу), критикуючи загальний інтерес суспільства, по-зивач вважає надання переваги останньому небезпечною ситуацією, а відсторо-нення від роботи дискримінацією людини. Щеплення від covid-19 не обов`яз-кове, тому відсторонення від роботи безпідставне. Надання роботодавцю на підтвердження щеплення відповідного документа, на думку ОСОБА_1 , є порушенням його права на конфіденційну медичну інформацію. Стверджуючи про незаконність процедури продовження карантину, правомірність відмови від вакцинації, позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інс-танції без змін, залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача. 
Дана справа призначалася апеляційним судом до розгляду на 13.00 годину 20 квітня 2022 року, проте її розгляд був через неявку в судове засідання пред-ставника відповідача, особи, котра подала апеляційну скаргу. У наступне су-дове засідання 11 травня 2022 року представник АТ «Українська залізниця» повторно не з`явився, направивши суду клопотання в електронній формі про відкладення розгляду справи у зв`язку з військовою агресією Російської Феде-рації проти України, введенням у країні воєнного стану та евакуацією АТ «Українська залізниця» з місця постійної дислокації, через що представник не може з`явитися в суд без оформлення відрядження. Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення роз-гляду справи, беручи до уваги наполягання сторони позивача на розгляді спра-ви по суті апеляційного оскарження рішення суду, ухвалила здійснити розгляд справи в порядку апеляційного провадження з огляду на належне, завчасне по-відомлення відповідача про місце, день та час судового засідання, перебування відповідача за вказаною раніше адресою, що убачається із заяв представника ОСОБА_3 та власне її перебування у межах Вінницької області, у м. Жмерин-ка. Крім цього апеляційний суд вважає доцільним підкреслити, що йдеться про трудовий спір, завершення розгляду якого не терпить зволікання. Розгляд спра-ви у відсутності представника скаржника за викладених обставин не суперечи-тиме нормам статті 372 ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шиманського В. М., до-слідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає апеляційну скаргу обгрунтованою, такою, що підлягає задоволенню. 
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам. 
Судом першої інстанції встановлено, що з 16 лютого 2008 року по даний час ОСОБА_1 працює у виробничому підрозділі «Козятинський загін во-єнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укра-їнська залізниця» стрільцем 4 розряду стрілецької команди станції Жмеринка. 01 грудня 2021 року позивач звернувся до керівника виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» Набокова В. А. із заявою, у якій зазначив про своє право не розголошувати інформацію про стан свого здоров`я, просив не нехтувати його правом на працю. 09 грудня 2021 року на своє звернення ОСОБА_1 отримав відповідь про необхідність для його керівництва керу-ватися наказами та розпорядженнями АТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», іншими нормативними акта-ми. У цій відповіді зазначено, що Міністерство економіки України спільно з Міністерством юстиції України у листі від 03 листопада 2021 року № 4706-06/52950-03 визначили порядок дій роботодавця щодо осіб, які не дотриму-ються вимог стосовно обов`язкової вакцинації. Наказом начальника загону воє-нізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укра-їнська залізниця» Набокова В. А. від 08 грудня 2021 року № НОР. 2.2/367, вида-ного на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону Укра-їни «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охо-рони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 ОСОБА_1 відсто-ронений від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від co-vid-19 без збереження заробітної плати. Підставою видання зазначеного наказу слугувало подання начальника підрозділу від 08 грудня 2021 року, акт про від-мову позивача пред`явити документ про обов`язкове профілактичне щеплення від covid-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання. Із цим на-казом позивач ознайомлений у цей же день 09 грудня 2021 року, про що свід-чить його власноручний підпис.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з оцінки доказів у справі за своїм внутрішнім переконанням, посилався на визначені статтею 46 КЗпП України підстави відсторонення працівників від роботи, де між іншим, можливий такий захід і в інших передбачених законодавством випадках, на статтю 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» стосовно обов`язків громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено піклуватись про своє здоров`я, здоров`я дітей, не шкоди-ти здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках прохо-дити профілактичні медичні огляди, робити щеплення. Суд першої інстанції зробив висновок про те, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гос-трої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, на-казом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не визначена, затверджений лише Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відтак відсторонення працівника, який входить до затвердженого наказом МОЗ Украї-ни від 4 жовтня 2021 року № 2153 переліку, є незаконним, вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погоди-тися, вони є помилковими, грунтуються на однобічному, суб`єктивному тлума-ченні комплексних норм у сфері трудового законодавства, системі охорони здоров`я у країні.
Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівника від ро-боти власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; від-мови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших передба-чених законодавством випадках. 
Відповідно до пунктів «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законо-давства України про охорону здоров`я» обов`язками громадян у сфері охорони здоров`я є, зокрема, піклуватися про своє та дітей здоров`я, не шкодити здо-ров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди, робити щеплення.
Згідно статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміч-ного благополуччя населення» в Україні є обов`язковими профілактичні щеп-лення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників, та ( або ) поширення ними інфекцій-них хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов’-язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від роботи.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно Пере-ліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респі-раторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) цен-тральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій, їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, після-дипломної, фахової передвищої, професійної ( професійно-технічної ), загаль-ної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, за-кладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабіліта-ційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Пере-ліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для еконо-міки і безпеки держави. За цим Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у транспортній сфері. Вказаним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсутності для цього абсолютних протипока-зань, визначених Переліком медичних протипоказань та застережень до прове-дення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого у Міністер-стві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).
У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 за станом здоров`я звільнений від вакцинування.
Відповідач 08 грудня 2021 року повідомив ОСОБА_1 про обов`яз-ковість щеплення від covid-19 на період дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, пропонував до 09 грудня 2021 року надати підтверджуючий профілактичне щеплення документ або довідку про абсолютні протипоказання таких щеплень, про що складений акт ( а. с. 24 ). Оскільки відповідних дій позивач не вчинив, роботодавцем виданий оскаржуваний, наразі, наказ № НОР.2.2/367 про відсторонення його від роботи.
Міністерство юстиції України зробило висновок про те, що наказ Мініс-терства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», практиці Європейського суду з прав людини та зареєструвало відповідний наказ.
Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території Украї-ни гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» ( згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 ) керівників державних органів ( державної служби ), підприємств, уста-нов та організацій зобов`язано забезпечити: контроль за проведенням обов`яз-кових профілактичних щеплень проти covid-19 працівників, державних служ-бовців, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи ( виконання робіт ) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти covid-19 яких ви-значена Переліком № 2153, та які відмовляються або ухиляються від прове-дення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до про-ведення таких профілактичних щеплень проти covid-19 та надали виданий за-кладом охорони здоров`я медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19; а також узяти до відома, що на час такого відсторо-нення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з ураху-ванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійс-нюється шляхом видання наказу або розпорядження керівником державного ор-гану ( державної служби ) або підприємства, установи, організації з обов`язко-вим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що начальник виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» Жмеринської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Набоков В. А., на якого по-кладений обов`язок забезпечити безпеку усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» пра-вомірно, в силу своїх трудових обов`язків прийняв рішення про тимчасове від-сторонення від роботи ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів звертає увагу, що бездіяльність роботодавця щодо відсторонення працівників тягне для нього негативні наслідки, оскільки статтею 44-3 КУпАП «Порушення правил щодо карантину людей» передбачено, що за порушення правил щодо карантину лю-дей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передба-чених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», інши-ми актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передба-чених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке по-лягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її вико-нання. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загаль-ним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеп-лень проти гострої респіраторної хвороби covid-19.
Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти у спосіб та у межах передбачених законом повноважень. Тому у наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити працівника з таким наказом. Якщо працівник відмовляється озна-йомитися з наказом та поставити свій підпис, про це складається відповідний акт. На період відсторонення від роботи за працівником зберігається робоче місце.
Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рі-шенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених за-конодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням ви-плати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випад-ках, передбачених законодавством. Про це оголошується наказом або розпоря-дженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Як свідчить зміст оспорюваного наказу у цій справі, в ньому зазначено і підстави відсторонення ( ненадання підтверджуючого документу про обов`яз-кове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби covid-19, спри-чиненої коронавірусом sars-cov-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19 ), і строк відсторонення ( до мо-менту усунення причин відсторонення ). Відповідач, видавши оспорюваний на-каз, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передба-чено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Мініс-трів України № 1236 в оновленій редакції.
Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством ( стаття 2 КЗпП України ). У законо-давстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення визначене як обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати визначене коло працівників без виплати заробітної плати.
У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти Украї-ни» ( заява № 24429/03 ) Європейський суд з прав людини сформулював право-вий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втру-чанням у гарантоване пунктом першим статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправ-даним для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності кон-тролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини вказує на те, що «аби ви-значити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен ( має ) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відпо-відно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправ-даним «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявнос-ті закону, Європейський суд з прав людини в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні ( пункт 266 ) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Респуб-ліки» ( заява № 47621/13 ), наголосив: «Суд повторює, що оспорюване втручан-ня мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформу-льованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосову-ються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порада-ми передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії ( див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 року, з додатковим посиланням )». Європейський суд з прав людини вста-новив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.
В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфек-ційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи ( пункт 272 ): «Що стосується мети, яку переслідує обов’-язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціл-лю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити сер-йозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відпо-відні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, зна-ходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнен-ня високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав ін-ших осіб, визнаним статтею 8».
У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов’-язкової вакцинації суд наводить такі доводи ( пункт 285 ): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята євро-пейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використан-ня ресурсів і соціальних потреб. У даному контексті усі ці аспекти є акту-альними, вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен нада-ти державі-відповідачу.
У контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути при-значено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні під-тримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колек-тивним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вак-цинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або ко-лективний імунітет незалежний від природи захворювання ( наприклад прав-ця ), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцина-ції для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав Суд визнав, що рішення щодо застосування обов`язкової вакцинації має вагомі причини.
Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, не-дотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема, здоров`я людей, то Суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вак-цинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є ви-правданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави у питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. 
Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необ-хідним у демократичному суспільстві. Крім того, нормою статті 7 Закону Укра-їни «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відпо-відних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників ін-фекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хво-роби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встанов-леному порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиля-ються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, пере-лік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Зазначені вище норми чинного законодавства України не враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, ініційованого ОСОБА_1 , від-так рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про від-мову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на викладене, позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу від 08 грудня 2021 року № НОР.2.2/367 «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а виходячи з цього, задоволенню не підлягає і вимога про стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.
Вимоги позивача про поновлення на роботі стрільцем 4 розряду стрілець-кої команди станції Жмеринка, а також у додаток до зазначеного вище, про стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника. Відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових правовідносин, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період відсторонен-ня від роботи робоче місце за працівником зберігається.
На відміну від відсторонення від роботи звільнення працівника веде до повного припинення з ним трудових відносин. Поновленню на роботі під-лягають лише звільнені з роботи працівники. 
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відповідно до частин першої та третьої статті 376 ЦПК України є підста-вами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвален-ня судом апеляційної інстанції нового рішення по суті позовних вимог.
Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених по-зовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до норм статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 цього Кодексу, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відпо-відачем АТ «Українська залізниця» сплачений у дохід держави судовий збір в сумі 1362,00 гривень. Беручи до уваги, що відповідно до пункту першого части-ни першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач, якому відмов-лено у задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору, на виконання приписів частини сьомої статті 141 ЦПК України цей платіж слід компенсувати АТ «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Ка-бінетом Міністрів України. 
На підставі вищенаведеного, керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 376, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах – 
П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Кучер Марини Миколаївни задовольнити.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонер-ного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Козя-тинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна заліз-ниця» про визнання незаконним, скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи - відмовити. 
Судові витрати Акціонерного товариства «Українська залізниця», понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у сумі 1362,00 гривень ( одна тисяча триста шістдесят дві гривні 00 коп. ) за подання апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складений 16 травня 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський