Справа № 466/10577/20                 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.  
Провадження № 22-ц/811/3292/21          Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 58

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        21 червня 2022 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

                        в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену нею недостовірну інформацію та стягнути з відповідачки у його користь 50000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він є батьком малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а матір`ю дитини є ОСОБА_5 , з якою у нього розірвано шлюб рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29.09.2015 року.
Відповідач ОСОБА_3 з незрозумілих для позивача мотивів поширила про нього недостовірну інформацію щодо невиконання ним ( ОСОБА_2 ) батьківських обов`язків, стверджуючи, що «гр. ОСОБА_2 по місцю проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні сина, фінансово не допомагає та місце його перебування не відоме».
Вказана інформація подана відповідачкою до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та розглядалася в якості доказів невиконання позивачем батьківських обов`язків на комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради і слугувала однією з підстав для видачі висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому ця інформація процитована і зазначена, як свідчення гр. ОСОБА_3 .
Окрім того, зазначена інформація, яку позивач вважає завідомо неправдивими свідченнями, міститься й у витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2018 року №4, на підставі якої Комісією було вирішено рекомендувати Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав позивача відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач зазначає, що в такий спосіб відповідачка поширила про нього неправдиві відомості, що порочать його честь, гідність і характеризують як непорядну, несумлінну та недобросовісну людину, яка не піклується про власного сина, і наслідком подання таких неправдивих відомостей стали рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, а також висновок Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, на підставі якого було подано позов до суду про позбавлення його ( ОСОБА_2 ) батьківських прав.
Внаслідок таких неправомірних дій відповідачки, він зазнав сильних душевних страждань та вимушених змін у житті, оскільки повинен витрачати свій час та чимало зусиль для спростування поширеної відповідачкою інформації та захисту своїх прав у судових процесах.
Позивач вважає, що має право на сатисфакцію та відшкодування завданої моральної шкоди, яку оцінює в 50000 грн.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апелянт не погоджується із висновками суду про те, що оспорювана ним інформація містить оціночні судження, оскільки інформація викладена у формі свідчень відповідачки про факти щодо участі позивача у вихованні сина, тому повинна доводитись на правдивість поширених тверджень.
Звертає увагу, що їхньою стороною надано низку письмових доказів, які спростовують поширену відповідачкою інформацію, однак, цим доказам суд не дав належної правової оцінки, що призвело, на переконання апелянта, до помилкових висновків суду по суті вирішення даного спору. 
Також апелянт зазначає, що судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, проігноровано клопотання їхньої сторони про виклик свідків та витребування доказів, порушено порядок розгляду даної справи. 
В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України розгляд справи проведено у її відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї.
Конституцією України (ст.34) також гарантується право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, гідність і честь інших людей.
Згідно із частиною четвертою статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.
Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).
Відповідно до статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.1), беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь – особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4, 7 ст.277 ЦК). 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). 
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)  поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)  поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)  поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє  особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Згідно з положеннями  статті 277 ЦК України, роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 18 названої вище постанови, обов`язок  довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). 
У пункті 17 вказаної вище постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення тощо, для яких законом установлено інший порядок оскарження. 
Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. 
Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій 
справі. 
Враховуючи наведені вище норми матеріального права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, а також те, що позивач просить визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка подана відповідачкою до органу місцевого самоврядування у формі письмових свідчень про невиконання позивачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина, для вирішення питання, порушеного за заявою ОСОБА_5 , щодо надання висновку про доцільність позбавлення позивача батьківських прав, і ця інформація міститься у висновку Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення позивача батьківських прав відносно свого сина, що, в подальшому, стало підставою для звернення до суду позовом про позбавлення позивача батьківських прав, окрім того, така інформація викладена відповідачкою у заяві, адресованій суду, під час розгляду справи про позбавлення батьківських прав, тому обставини, про які зазначає відповідачка, входять у предмет доказування у справі про позбавлення батьківських прав і підлягають перевірці на їх достовірність, власне, при вирішенні питання щодо позбавлення позивача батьківських прав у спосіб дослідження доказів у справі, а не у спосіб звернення до суду з позовом про визнання недостовірною та спростування інформації на підставі статті 277 ЦК України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 липня 2022 року.

Головуючий                                                         С.М. Бойко 

Судді:                                                                 С.М.        Копняк 

                                                                А.В. Ніткевич