ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року  
м. Черкаси   

справа № 692/29/22 провадження № 22-ц/821/803/22 категорія 305010200		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретар:  Винник І.М.

учасники справи:

позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача - адвокат Лабик Руслан Романович 
відповідач:  ОСОБА_2   
представник відповідача - адвокат Фай Валерій Григорович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фая Валерія Григоровича на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

10 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого. 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 29 грудня 2017 року водій ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем, не впорався з керуванням транспортного засобу та допустив зіткнення з велосипедистом під керуванням ОСОБА_3 , яка рухалася в зустрічному напрямку, внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла.
За даним фактом ДТП слідчим управлінням ГУ НП України у Черкаській області 29 грудня 2017 року було внесено відомості до ЄРДР № 12017250120000483 за ч. 2 ст. 286 КК України. 
Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_3 № 03-01/11 від 16 листопада 2018 року причиною смерті є сполучна травма голови та кінцівок, яка у своєму перебігу призвела до розвитку шоку. Вказана травма виникла під час ДТП. 
На даний час досудове розслідування кримінального провадження триває та здійснюється Слідчим управлінням ГУ НП України у Черкаській області. 
Внаслідок смерті ОСОБА_3 , її чоловіку було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, оскільки позивач поніс непоправну втрату, глибокі і триваючі страждання, у нього погіршився стан здоров`я, він відчуває втому, моральну та фізичну виснаженість. Смерть дружини кардинально змінила його життя. 
З урахуванням перенесених позивачем моральних страждань, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача 269 200 грн. 
Оскільки, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність автомобіля ВАЗ 21011 р.н. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», то ними було виплачено позивачу відшкодування пов`язане із спричиненою моральною шкодою в розмірі 19 200 грн.
Тому, з урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 250 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю дружини внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та судові витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи в розмірі 30 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки у розмірі 250 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 500 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що під час судового розгляду було встановлено, що відповідач є власником транспортного засобу під час ДТП з яким ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, при цьому безпосередньо керував цим транспортним засобом відповідач. 
Отже, відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки є особою на яку закон покладає відповідальність за наслідки спричиненої шкоди цим джерелом. 
При цьому, відповідач не надав доказів на спростування позиції позивача, що наслідки у виді смерті потерпілої настали з інших причин, ніж від тих про які вказано в висновку експерта.
Оскільки позивач вважає, що розмір моральної шкоди є більшим ніж йому було відшкодовано страховою компанією, решта моральної шкоди в силу вимог ст. 1194 ЦК України може бути покладена на відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки під час експлуатації якого і була нанесена шкода.
Розмір частини невідшкодованої моральної шкоди суд вважає обґрунтованим з огляду на те, що моральна шкода спричинена безповоротною втратою близької людини, яка є дружиною позивача, що суттєво вплинуло на його життя в негативну сторону. Також, суд оцінив розмір моральної шкоди виходячи з принципів розумності та справедливості.
Також, суд частково погодився з позицією представника відповідача, що заявлений позивачем розмір судових витрат на правничу правову допомогу є завищеним. Суд оцінив такі витрати виходячи зі складності справи та виходячи з встановлених обставин стягнув з відповідача на користь позивача 6 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Фая В.Г. оскаржив вказане рішення до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Фай В.Г. просить сксувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що суд ухвалюючи рішення послався в своєму висновку на Витяг з ЄРДР від 01 січня 2018 року в якому було зазначено, що 29 грудня 2017 року до ЄРДР було внесено відомості за ч. 2 ст. 286 КК України і за фактом вчинення ДТП здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, яке триває до цього часу.
Без зясування всіх обставин ДТП, суд наперед визначився з тим, відсутні непереборна сила та умисел потерпілої і поклав всю відповідальність на відповідача.
У кримінальному провадженні в процесі розслідування встановлюється не тільки наявність або відсутність вини особи, а й інші важливі обставини ДТП, які можуть вплинути на підстави прийняття рішення судом.
На момент розгляду даної справи відповідачу ОСОБА_2 за наслідками розслідування кримінального провадження підозру чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не пред`явлено.
Будь-яких доказів про те, чиї дії, водія ОСОБА_2 чи велосипедиста ОСОБА_3 знаходяться в причинному зв`язку за наслідками, що настали, позивачем до суду не надано, а витяг з ЄРДР, висновк експерта від 16 листопада 2018 року, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , довідка про причину сменті та лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3 від 03 січня 2018 року відповіді на ці питання не дають.
Тому, з урахуванням вищевикладеного, представник ОСОБА_2 - адвокат Фай В.Г. вважає, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог та в порушення норм матеріального та процесуального права ухвалив неправомірне рішення про задоволення позову. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 від 15 червня 1995 року вбачається, що позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5 .
Відповідно до Витягу з ЄРДР від 01 січня 2018 року, 29 грудня 2017 року до ЄРДР за номером кримінального провадження № 12017250120000483 було внесено відомості за ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом того, що 29 грудня 2017 року водій ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 21011 д.н.з. НОМЕР_1 рухаючись по вул. Васильченка в бік вул. Шевченка в смт. Драбів не впорався з керуванням транспортного засобу та допустив зіткнення з велосипедистом під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження. 
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_3 від 05 січня 2018 року. Згідно висновку експерта № 03-01/11 від 16 листопада 2018 року причиною смерті ОСОБА_3 є сполучна травма голови та кінцівок, яка у своєму перебігу призвела до розвитку шоку. Вказана травма виникла від дії тупих предметів, можливо в час та за обставин ДТП.
Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_3 вказав, що внаслідок смерті ОСОБА_3 (жінки позивача) в результаті вищевказаної ДТП йому було завдано моральної шкоди, відшкодування якої можливо за рахунок відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки.
ОСОБА_1 оцінив розмір шкоди у 269 200 грн.
Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією відповідачем транспортного засобу марки ВАЗ-21011 реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».
ОСОБА_1 повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся до нього в порядку, визначеному ЗУ № 1961-IV із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування.
На момент подачі позовної заяви Страховиком було здійснено виплату належного позивачу страхового відшкодування (про що сторони у справі не заперечили) в межах страхової виплати в розмірі 19 200 грн.
Оскільки відповідач в силу вимог ст. 1194 ЦК України застрахував свою цивільно-правову відповідальність, то на нього покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка наступає у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування заявдної шкоди.
Із врахуванням вищевикладеного, враховуючи частку моральної шкоди, яку позивач отримав від Страховика у розмірі 19 200 грн. ОСОБА_1 зазначив, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача складає 250 000 грн.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України  джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).
Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Положення сатті 1193 ЦК України  про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Згідно зі статтею 23 ЦК України  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:  у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;  у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України  моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України  моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Системний аналіз й тлумачення зазначених норм права вказує, на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненою смертю потерпілої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, із його володільця, незалежно від його вини.
Звертаючись до суду з апеляційною скрагою, представник ОСОБА_6 - адвокат Фай В.Г. вказав, що обов`язок відшкодування шкоди особою, яка її завдала, відсутній у випадку завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Наявність чи відсутність вищезазначених обставин буде встановлено саме за результатами розслідування кримінального провадження, яке триває. Тому, підстав для відшкодування шкоди на даний момент немає.
Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що позивач вже звертався до суду з позовом до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» і за наслідками розгляду справи № 692/1277/20, Черкаський апеляційний суд своєю постановою від 22 квітня 2021 року прийняв постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив повністю, стягнувши матеріальну та моральну шкоду (в межах страхового відшкодування 19 200 грн.) із страховика. Постанова набрала законної сили. Представник ОСОБА_6 - адвокат Фай зазначив, що оскільки позивач не скористався правом подачі позову до винної особи до початку розгляду в кримінальному провадженні, він може пред`явити його після розгляду кримінального провадження, де вирок суду, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду під час розгляду цивільної справи.
Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не дають підстав для визнання рішення районного суду таким, що не відповідає вимогам норм матеріального чи процесуального права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року за наслідками розгляду справи № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо делітні відносини поєдналися з відноснами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є Страховик завдавала шкоди. Такий Страховик, хоч і не завдав шкоди, але зобов`язаний суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням Страховиком завдавала шкоди замість останнього».
Розглядаючи спір, суд першої інстанції достовірно встановив і дану осбатвину сторони не заперечили, що Страховик виконав своє зобов`язання в межах суми Страхового полісу, виплативши ОСОБА_1 19 200 грн. моральної шкоди. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 755/18006/15-ц зробила висновок, що особа, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовує завдану шкоду (в тому числі моральну), якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже, в даному випадку саме на страхувальника (відповідача у справі) ОСОБА_2 покладено обов`язок на відшкодування різниці завданої моральної шкоди позивачу.
Щодо доводів апеляційної скарги про передчасність звернення позивача до суду до закінчення кримінального провадження, суд апеляційної інстанції враховує, що відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача обов`язку доказування своєї невинуватості, оскільки шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Моральна шкода в такому випадку відшкодовується незалежно від вини фізичної особи якщо в наявності - ушкодження здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). 
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпліого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. 
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).
Посилання відповідача та його представника на ту обставину, що власник джерела підвищеної небезпеки повинен бути звільнений від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки спричинення шкоди відбулося за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди не можуть бути підставою для відмови в задоволенні шкоди, оскільки обставин непереборної сили або умислу потерпілого судами першої та апеляційної інстанції не втснаовлено. Більше того, за наслідками розгляду цивільної справи № 692/1277/20 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування»), третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого судами було встановлено, що доказів непереборної сили або умислу померлої ОСОБА_3 під час вчинення ДТП матеріали справи не містять. Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду цивільної справи № 692/1277/20 набрала законної сили та є чинною на момент розгляду справи№ 692/29/22.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди апеляціний суд виходить з того, що моральна шкода позивачу завдана смертю його дружини, що спричинило йому душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті дружини у житті позивача не можливо. Тому, задоволена до стягнення сума відшкодування розміру моральної шкоди визначена судом із врахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування суд врахував вимоги розумності і справедливості.
Оцінюючи висновок суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Стягнуті витрати на правничу допомогу в сумі 6 000 грн. визначені районним судом із врахуванням витраченого часу на їх надання, колегія суддів вважає співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням «Автопоміч» (представником позивача - адвокатом Лабиком Р.Р.) обсягом послуг, відповідають критеріям реальності таких витрат, розумності їх розміру і пдістав для зміни чи скасування рішення суду в цій чатсині колегія суддів не вбачає.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фая Валерія Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2022 року.

Головуючий                                                В.Г. Бородійчук

Судді                                                                О.В. Карпенко

                                                               Л.І. Василенко