КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 759/12300/20                                 Головуючий у суді першої інстанції - Кириленко Т.В. 
Номер провадження № 22-ц/824/7277/2022                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2022 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А.(суддя-доповідач),     Кашперської Т.Ц.,   Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, -
ВСТАНОВИВ:
В липні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Позивач також зазначає,  що у лютому 2020 року внаслідок халатного ставлення до сантехнічного обладнання мешканцем квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 сталося залиття належної йому  квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться поверхом нижче, внаслідок чого позивачу було завдано матеріальних збитків. На підтвердження зазначених обставин надано акт залиття та звіт з визначення вартості збитку нанесеного власнику майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 №392/06-20 від 02 червня 2020 року, де визначено розмір завданої шкоди у сумі 34 493 грн.
Враховуючи вищевикладені обставини, представник  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток у розмірі 34 493 грн; понесені витрати на проведення оцінки майна у розмірі 2500 грн; витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 250 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири у розмірі 34493 грн,  судові витрати що складаються із вартості проведеного дослідження в розмірі 2 500 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 8 250 грн, судовий збір в розмірі 840,80грн, а всього 46 083,80 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів того, що квартира  АДРЕСА_1 належить позивачу по справі ОСОБА_2 .
Апелянт також наголошує на тому, що наданий позивач акт про залиття квартири не містить точної дати, коли вказане залиття відбулось, не містить підписів ні позивача, ні відповідача по справі. Крім того, в акті про залиття не міститься відомостей про те, що відповідач по справі відмовлявся від підпису вказаного акту про залиття.
Апелянт також звертає увагу на те, що звіт з визначення вартості збитку було складено через шість місяців після нібито вчинення відповідачем залиття квартири позивача.
Крім того, апелянт вказує, що оскільки відшкодування правничої допомоги є похідними вимогами від задоволення позову, то й вказані вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в лютому 2020 року з квартири АДРЕСА_2 , власником якої на підставі договору купівлі продажу від 18 квітня 2019 року є відповідач ОСОБА_1 (а.с.82), відбулося залиття квартири  АДРЕСА_3 , в якій проживає позивачка ОСОБА_2 (а.с.8), а саме: були залиті коридор, санвузол, ванна кімната, кухня, кімната.
По факту залиття працівниками ЖЕД-5 складено акт від 12 березня 2020 року, відповідно до якого залиття сталося внаслідок халатного відношення мешканців квартири АДРЕСА_5 до сантехнічного обладнання (а.с.9).
Позивачем також було надано звіт з визначення вартості збитку нанесеного власнику майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 №392/06-20 від 02 червня 2020 року, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», де вказано, що вартість збитку становить 34 493 грн (а.с.12-60).
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував своє рішення тим, що з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданій шкоді позивачу. Вказано, що доказів того, що залиття належної позивачці квартири відбулося з вини інших осіб та, як наслідок, відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, суду надано не було.
Судом першої інстанції було зазначено, що у наданому позивачем акті вказано, що квартира АДРЕСА_1  зазнала залиття, яке сталося внаслідок халатного відношення мешканців квартири за адресою АДРЕСА_6 , що створює причинно наслідковий зв`язок між діями відповідача та майновою шкодою, яку завдано позивачці. Таким чином відповідач, як власник квартири, з якої відбулося залиття, викликане халатним відношенням до сантехнічного обладнання у його квартирі, є відповідальним за спричинення цим шкоди.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
Відповідно до положень статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 серпня 2006 року №45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; проводити за власні кошти ремонт квартири (наймач (орендар) - згідно з договором найму (оренди); забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання.
В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , то апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи міститься технічний паспорт в якому зазначені відомості проте, що  квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить громадянці ОСОБА_2 . Зазначений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 зареєстрований Міському бюро технічної інвентаризації. В ньому зокрема зазначено, що право приватної власності позивачці  видано згідно до Свідоцтва про право власності на житло і записано у реєстрову книгу за №5865 від 11 травня 1994 року (а.с.37-40). Вказаний документ складений відповідною юридичною особою, а саме Житлово-експлуатаційною конторою. Зазначені обставини відповідачем не спростовані у спосіб визначений ЦПК України. 
Щодо доводів апелянта про те, що надані позивачем докази не підтверджують факту заподіяння ним шкоди позивачу, то апеляційний суд сприймає їх критично, оскільки як вбачається із акту про залиття, складеного 12 березня 2020 року комісією у складі інженера ОСОБА_5 , майстра технічної ділянки ОСОБА_6 , слюсара-сантехніка ОСОБА_7 , залиття квартир АДРЕСА_1 сталося внаслідок халатного відношення мешканців кв. АДРЕСА_5 до сантехнічного обладнання. У вказаному акті також було зазначено, що було виявлено сліди залиття коридору, санвузлу, ванної кімнати, кухні та кімнат (а.с.9).
Посилання апелянт на те, що вказане залиття могло мати місце у зв`язку із тим, що квартиру АДРЕСА_3 й до цього затоплювали й не факт, що саме відповідачем було завдано матеріальну шкоду позивачу, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідачем по справі не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. ( частині 3, 4 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи презумпцію вини, а також той факт, що ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами, що залиття квартири АДРЕСА_1 сталося не з його вини, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції  про покладення обов`язку по відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_2 , саме на нього.
Посилання апелянта на те, що звіт з визначення вартості збитку нанесеного власнику майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 №392/06-20 від 02 червня 2020 року, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», де вказано, що вартість збитку становить 34 493 грн (а.с.12-60), було складено після 6 місяців з дня залиття квартири також не впливає на правильність висновків суду першої інстанції. Апелянтом в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про проведення експертизи й також не було наданого власного звіту з оцінки збитків для спростування наданого позивачем звіту, тобто не спростовано поданий позивачем доказ, який підтверджує розмір заподіяної шкоди..
Щодо доводів апелянта про те, що розмір витрат на правову допомогу позивача мають бути в будь-якому разі зменшенні, то апеляційний суд керується наступним.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС у справі № 306/1198/17 від  08 квітня 2020 року.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, в матеріалах справи міститься угода про надання правової допомоги від 18 травня 2020 року, укладена між ОСОБА_2 та адвокатом Ратушним С.І. (а.с.61-62).
Відповідно до акту від 18 травня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погодили ставки погодинної оплати роботи адвоката: одна година роботи адвоката становить 1000 грн, вартість години роботи адвоката в неробочий час збільшується в 1,5 рази. Під неробочим часом у цьому випадку розуміється, час : з 18 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. - у робочі дні, з 00 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв. - у святкові й вихідні дні. Вартість часу поїздки адвоката до клієнта або по його доручення до суду та назад розраховується виходячи з погодинної ставки адвоката, помноженої на коефіцієнт 0,3. У випадку, якщо клієнт наполягає на терміновості виконання доручення й адвокат приймає таку умову, вартість години його роботи розраховується виходячи з погодинної ставки адвоката помноженої на коефіцієнт 1,3 (а.с.63).
Також в матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Ратушного С.А. та ордер серії КС №725780 на представлення інтересів ОСОБА_2 (а.с.64-65).
Відповідно до розрахунку надання правової допомоги від 27 липня 2020 року ОСОБА_3 надав наступні види правової допомоги: консультування клієнта, формування правової позиції - 1 год, вартість 1 000 грн; укладення договору із суб`єктом оціночної діяльності щодо визначення вартості матеріального збитку - 30 хв. - 500 грн; участь у проведенні оцінювачем огляду квартири - 2 год. 30 хв. - 2 500 грн, підготовка претензії - 30 хв. - 500 грн; підготовка позовної заяви - 3 год. - 3 000 грн; друк та копіювання доданих до позовної заяви документів - 30 хв. - 500 грн, подання процесуальних документів до суду - 15 їв. - 250 грн. Разом становить 8 250 грн (а.с.66). 
На підставі вказаного вище розрахунку, сторони підписали відповідний акт від 27 липня 2020 року, де узгодили загальну вартість наданої правової допомоги у розмірі 8 250 грн (а.с.67).
Відповідно до квитанції №600318 від 27 липня 2020 року ОСОБА_2 сплатила грошові кошти у розмірі 8 250 грн за надану правову допомогу (а.с.68).
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.
У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З врахуванням вищенаведеного, а також того, що адвокатом було надано відповідні документи на підтвердження надання правової допомоги та її розміру, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення вказаних витрат з відповідача на користь позивача.
Щодо посилання апелянта на те, що розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним, то апеляційний суд звертає увагу, що неспівмірність понесених витрат на правову допомогу із складністю справи має доводити та сторона, яка заявляє про вказану неспівмірність.
Вказане передбачено положеннями ч.6 ст.137 ЦПК України, де вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.
Однак, апелянтом не було наведено та обґрунтовано в чому саме полягає неспівмірність вказаних витрат.    
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його не законність чи необґрунтованість.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
              _______________                ________________                 ______________
              М.А.Яворський                    Т.Ц.Кашперська                    В.О.Фінагеєв