Постанова
Іменем України 
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 206/5629/19
провадження № 61-598 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,   
треті особи:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Восьма дніпровська державна нотаріальна контора Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року 
у складі судді Румянцева О. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., 
Лаченкової О. В., Ткаченко І. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, 
про визнання права власності на частину домоволодіння.
В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначала, що з 22 серпня 
1991 року по 1994 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі 
з ОСОБА_2 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу вони проживали окремо, але згодом примирилися. 22 грудня 1995 року вони повторно зареєстрували шлюб, 
в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка - ОСОБА_4 .
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року (справа № 206/3888/14-ц) шлюб між ними, зареєстрований 
22 грудня 1995 року, розірвано. Вказаним судовим рішенням установлено, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинено з початку березня 2013 року.
Позивач указувала, що з липня 2019 року ОСОБА_2 намагається 
в судовому порядку позбавити її права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 (справа 
№ 206/4138/19).
Разом із цим, вона має право власності на частину спірного будинку.
Згідно з договором дарування від 18 червня 1997 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 2/5 частини вказаного жилого будинку А-1 з відповідною частиною надвірних побудов, що розташований на земельній ділянці, площею 928,0 кв. м. На цій земельній ділянці розташовані: жилий цегляний будинок А-1, жилою площею 41,7 кв. м., сарай Б цегляний, літня кухня В цегляна, гараж Г цегляний, вбиральня, душ Д, Е цегляні, спорудження № 1-4, І. Дар оцінено сторонами у розмірі 5 097,00 грн. ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 2/5 частини спірного домоволодіння 23 лютого 1999 року. 
Зазначала, що між ОСОБА_2 , з яким вона на той час перебувала 
у зареєстрованому шлюбі, та його матір`ю - ОСОБА_7 , якій належало 
на праві власності 3/5 частини домоволодіння, було визначено порядок користування домоволодінням, на належні ОСОБА_2 2/5 частини 
у житловому будинку А-1 було виділено житлові кімнати 2-4, житловою площею 8,8 кв. м, та 2-5, житловою площею 20,1 кв. м.
Указаний договір дарування було укладено 18 червня 1997 року, напередодні народження другої дитини подружжя ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Подружжя спільно проживали у двох житлових кімнатах будинку. Очікуючи народження другої дитини, вони планували поліпшити свої житлові умови 
за рахунок побудови нових приміщень у будинку. Перед будівництвом нових приміщень вона наполягала, щоб частина спірного будинку належала саме 
чоловіку, а не його батькам. Після укладення договору дарування, за яким ОСОБА_2 став власником 2/5 частин спірного будинку, та після народження дочки, вони почали будівництво нових приміщень до тих, 
які вже мали у користуванні.
Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради 
м. Дніпропетровська від 21 листопада 1997 року № 636 ОСОБА_2 отримав дозвіл на будівництво прибудови до житлового будинку 
по АДРЕСА_1 : спальні - розміром 4,0 х 2,2 м, передньої - розміром 1,0 х 5,0 м, кухні - розміром 4,0 х 2,2 м, ванної - розміром 2,0 х 1,5 м, у приміщенні 1-4 виконати вікно (нині жила кімната 2-4, площею 8,8 кв. м).
У житловому будинку А-1 вони добудували ще одну житлову кімнату 2-6, площею 9,6 кв. м (житлова прибудова А''-1), передню 2-1, площею 6,0 кв. м, санвузол 2-3, площею 2,8 кв. м, кухню 2-2, площею 5,7 кв. м (прибудова 
А'''-1), ганок а', навіс над ганком а'.
05 червня 2009 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво № НОМЕР_1 
про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації, вимогам державних стандартів будівельних норм і правил, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта - житлова прибудова 
(літ. А''-1) до житлового будинку, гараж (літ. Г), нове будівництво, 
АДРЕСА_1 , загальна площа прибудови 9,4 кв. м, у тому числі житлова - 9,4 кв. м, проєктній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, підтверджено його готовність до експлуатації. Замовником об`єкта будівництва зазначено ОСОБА_2 .
Позивач вважала, що відповідні прибудови не являються самовільним будівництвом, так як вони належним чином узаконені, додаткової реєстрації права власності на вказані прибудови не потребується. При цьому змінилися лише ідеальні частки співвласників у домоволодінні.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2008 року (справа № 2-852/08) та актом від 21 липня 2009 року, складеного фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, встановлено, що домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1, одноповерхового, який має дві окремі квартири, господарчих будівель 
та споруд. У фактичному користуванні власника - ОСОБА_2 , знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення: 2-4, 2-5, 
площею 28,9 кв. м, вартістю 27 098,00 грн., житлова прибудова А''-1, вартістю 30 366,00 грн, прибудова А'''-1, вартістю 43 285,00 грн, ганок а', вартістю 2 356,00 грн, навіс над а', вартістю 534,00 грн, душ Е, вартістю 404,00 грн, убиральня Д, вартістю 933,00 грн, гараж Г, вартістю 12 406,00 грн, літня кухня Б, вартістю 3 732,00 грн, сарай О, вартістю 1 688,00 грн, сарай Н, вартістю 1 642,00 грн, вольєр И, вартістю 1 528,00 грн, навіс 3, вартістю 276,00 грн, альтанка Ж, вартістю 620,00 грн, огорожа № 2, вартістю 
10 626,00 грн, колодязь № 5, вартістю 530,00 грн. Усього на суму - 
147 188,00 грн, що складає 71/100 частину домоволодіння.
Вартість побудованих ними як подружжям житлової прибудови А''-1, прибудови А'''-1, ганку а' та навісу над ганком а' становить станом 
на 31 липня 2009 року (дата складання акту ідеальних часток) 76 541,00 грн, що становить більше ніж 1/2 частину вартості 71/100 частини 
домоволодіння - ідеальної частки, яка належить ОСОБА_2 
(147 188,00 грн. (вартість 71/100 частини) - 76 541,00 грн. (вартість приміщень, збудованих спільно подружжям) = 70 647,00 грн.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи 54/55-20, складеної 26 березня 2020 експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи) 
на підставі ухвали Самарського районного суду від 20 грудня 2019 року, приміщення та споруди в житловому будинку: житлова кімната 2-6, площею 9,5 кв. м, (житлова прибудова А''-1), передня 2-1, площею 6,0 кв. м, санвузол 2-3, площею 2,8 кв. м, кухня 2-2, площею 5,7 кв. м (прибудова А'''-1), ганок а', навіс під ганком а', складають 37/100 частин у спірному домоволодінні, 
з урахуванням фактично існуючих будівель і споруд та зазначених 
у технічній документації. Ринкова вартість домоволодіння - 877 983,00 грн.
Позивач уважала, що їй на праві власності належить 1/2 частина 
від ідеальної частки, яка належить ОСОБА_2 . 
Вказувала, що ОСОБА_2 належить за договором дарування 2/5 частини спірного домоволодіння, що становить 40/100 частинам. Приміщення 
і споруди, які вона разом із ОСОБА_2 побудували у період шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат, становлять 37/100 частин. Разом ідеальна частка ОСОБА_2 становить 77/100 частин домоволодіння. Вартість 40/100 (2/5) частин домоволодіння становить 
351 193,2 грн, 37/100 частин домоволодіння - 324 853,71 грн, а тому вартість 77/100 частин домоволодіння складає 676 046,91 грн. 
Тобто ідеальна частка ОСОБА_2 та її вартість збільшилися вдвічі 
за рахунок побудованих за час шлюбу за спільні кошти й працю приміщень та споруд. Вважала, що 77/100 частин спірного домоволодіння являються спільним сумісним майном подружжя і вона має право на 1/2 частину цього майна, а саме на 38,5/100 частин спірного домоволодіння.
Крім того, було збільшено не просто особисте майно чоловіка, а й поліпшено житлові та побутові умови проживання сім`ї у будинку, в якому вона проживала з 1991 року, зареєстрована з 1998 року після укладання 
вищевказаного договору дарування. Їх діти проживали у будинку з дня свого народження. Зазначала, що вона разом із дітьми залишили місце проживання через аморальну поведінку та погрози ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 створив нову сім`ю, зареєстрував інший шлюб та привів нову дружину у будинок. Інше житла у неї та у дітей відсутнє.
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд: визнати 77/100 частин домоволодіння, розташованого 
за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном її та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності 
на 38,5/100 частин указаного домоволодіння, загальною площею 
104,3 кв. м, житловою площею 50,8 кв. м, у праві спільної сумісної власності. 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року року клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи задоволено частково. Призначиено 
у справі судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про витребування спадкової справи задоволено. Витребувано з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори витяг зі спадкового реєстру щодо наявності відкритої спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у разі 
її наявності, належним чином засвідчену копію спадкової справи.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано 
за ОСОБА_1 право власності на 25/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,3 кв. м, житловою площею 50,8 кв. м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне домоволодіння 
за час шлюбу сторін істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат, а тому частина домоволодіння щодо якої здійснювалися добудови й поліпшення житлових та побутових умов подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є їх спільною сумісною власністю (стаття 25 КпШС України, стаття 62 СК України).При цьому між сторонами відсутня домовленість щодо визначення часток у спірному майні, іншого житла позивач разом із спільними з відповідачем дітьми не мають, постійно проживали у спірному домоволодінні.
Визначаючи загальну частку відповідача у домоволодінні (50/100 частин), судом першої інстанції надано оцінку висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 54/55-20 та висновку експерта 
за результатами проведення будівельно-технічного дослідження 
№ 4857/4858-20, складеного 15 січня 2021 року експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - висновок будівельно-технічного дослідження № 4857/4858-20), на підставі заяви ОСОБА_2 . 
Крім того, районний суд указав, що прибудови до спірного домоволодіння 
не є самовільним будівництвом, так як вони належним чином узаконені, додаткової реєстрації права власності не потребують.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання поширення на спірні правовідносини презумпції спільності майна подружжя, виходив із того, 
щоподружжя потребувало поліпшення житлових умов, оскільки очікували на другу дитину, й після укладення договору дарування частини домоволодіння почали разом приймати міри щодо поліпшення житлових 
та побутових умов. Відповідач не довів належними та допустимими доказами факт повної та одноособової участі його батьків у здійсненні будівництва.
Районним судом враховано прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо легітимної мети втручання у право мирного володіння майном, відповідні правові позиції, викладені 
у постановах Верховного Суду України, зокрема, що належність майна 
до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна й визнано за ОСОБА_1 право власності 
на 1/2 частину спірного майна, а саме - на 25/100 частин спірного домоволодіння.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року залишено без змін.  
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах законодавства, зокрема, що частина домоволодіння, щодо якої здійснювалися добудови та поліпшення житлових і побутових умов подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є їх спільною сумісною власністю, а також, щовартість спірного домоволодіння після поліпшення істотно збільшилася внаслідок сумісних трудових та грошових ресурсів подружжя, 
а тому необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного майна (25/100 частин домоволодіння). 
Суд апеляційної інстанцій вказав, що районним судом вірно враховано висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 54/55-20 та висновок будівельно-технічного дослідження № 4857/4858-20, досліджено обставини щодо здійснення сторонами справи добудови 
та поліпшення житлових і побутових умов у спірному домоволодінні, надано оцінку доводам сторін, поданим ними доказам, поясненням свідків 
й зазначено про те, що прибудови до спірного домоволодіння 
не є самовільним будівництвом, оскільки вони належним чином узаконені, додаткової реєстрації права власності не потребують.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року залишено без змін. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська 
від 06 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 03 листопада 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник вказує те, 
що судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, встановлено обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 
ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 21 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху 
та надано строк на усунення її недоліків.
У наданий судом строк заявником надіслало матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року 
та постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу 
№ 206/5629/19 із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву 
на касаційну скаргу.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій 
не враховано судову практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду у подібних справах, зокрема, що істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, 
з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі за час шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. 
У спірних правовідносинах позивачем не доведено, що у збільшення вартості майна вкладено її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Усі прибудови до частки будинку відповідача здійснено 
за кошти батьків відповідача, що підтверджується показаннями свідка 
ОСОБА_5 . 
Вказує, що факт перебування сторін у шлюбі та необхідність поліпшення житлових умов не є підставою для застосування частини першої статті 62 СК України до спірних правовідносин. При цьому, здійснюючи поділ його частини домоволодіння між подружжям у рівних частках, не враховано, 
що сім`я ОСОБА_2 є багатодітною і останній вклав власні кошти 
у поліпшення свого майна після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 . 
Крім того, судові рішення у справі ухвалено щодо житлового будинку, площею 104,3 кв. м, що суперечить його зареєстрованому праву власності на частину спірного домоволодіння, площею 80,7 кв. м. Зазначає, 
що за ОСОБА_1 визнано право власності й на приміщення, 
які не введено в експлуатацію. 
Також вказує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на показаннях свідків зі сторони позивача, які є показаннями з чужих слів. При цьому воно ухвалено не по всім позовним вимогам ОСОБА_1 , які зазначено 
в останній редакції її позову, а суд апеляційної інстанції не перевірив правильність вирішення районним судом питання про розподіл судових витрат.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшли пояснення (по суті відзив 
на касаційну скаргу) від ОСОБА_1 , проте їх не надіслано іншим учасникам справи, а тому вони до розгляду не приймаються 
та не розглядаються (частина четверта статті 395 ЦПК України).
Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 до суду касаційної інстанції не подали.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи 
чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної 
в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, 
що регулює спірні відносини.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначено статтею 60 СУ України, а також статтями 24, 25 КпШС України. 
За змістом статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному 
з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар 
або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Указана норма закріплена також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка 
є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого 
з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 
1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів 
на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення 
про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом 
з урахуванням усіх його обставин.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, 
то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний 
із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. 
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, 
не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 
СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання 
у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один 
із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
У справі, яка переглядається, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 
СК України, оскільки спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини спору, надавши належну оцінку поданим сторонам письмовим доказам, поясненням сторін та показанням свідків, зробив правильний висновок про те, що частина домоволодіння, щодо якої здійснювалися суттєві добудови та поліпшення є спільною сумісною власністю подружжя і вартість спірного домоволодіння після такого поліпшення істотно збільшилася саме внаслідок спільних трудових 
та грошових ресурсів подружжя, а тому обґрунтовано визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірного майна (25/100 частин домоволодіння). 
При цьому судами попередніх інстанцій надано відповідну правову оцінку висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 54/55-20, висновку будівельно-технічного дослідження № 4857/4858-20, досліджено обставини щодо здійснення сторонами справи добудови 
та поліпшення житлових і побутових умов у спірному домоволодінні, 
й зроблено висновок про те, що прибудови до спірного домоволодіння 
не є самовільним будівництвом, оскільки вони належним чином узаконені, додаткової реєстрації права власності не потребують.
Посилання касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду є безпідставними, так як у справах різні фактичні обставини 
та правозастосування. Зроблені судами попередніх інстанцій висновки 
по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Крім того, з урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. 
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником касаційної скарги норм матеріального права та до незгоди із ухваленими судовими рішенням по суті вирішення спору, а тому відхиляються Верховним Судом.
Колегія суддів погоджується з висновками судів й про те, що відповідач 
не довів належними та допустимими доказами факт повної та одноособової участі його батьків у здійсненні добудов у домоволодінні, як і не надав доказів того, що він вклав власні кошти у поліпшення свого майна після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
При цьому взаємосуперечливими є вищевказані доводи касаційної скарги 
з доводами про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо не усіх позовних вимог ОСОБА_1 , які зазначено в останній редакції її позову. Позивач у касаційному порядку судові рішення не оскаржила, 
а у задоволенні її апеляційної скарги на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року відмовлено, рішення районного суду залишено без змін. 
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести 
до неправильного вирішення справи. 
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться 
до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це 
не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, 
що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду 
на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити 
без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць