ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9432/20  Номер провадження 22-ц/814/202/22	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л. В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на заочне  рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 лютого 2021 року (час ухвалення судового рішення з 11:51:22 год. по 13:11:58 год., дата виготовлення повного тексту рішення - 25 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про стягнення матеріальної та  моральної шкоди,  завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 26 482 грн 60 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та у відшкодування моральної шкоди - 15 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася внаслідок винних дій відповідача, його автомобіль отримав механічні ушкодження. Страхова компанія відповідача відшкодувала йому 25 867 грн 74 коп., однак на відновлення автомобіля було витрачено 52 350 грн згідно акта виконаних робіт від 14 вересня 2020 року, отже різниця між розміром страхової виплати і фактично витраченими коштами на ремонт автомобіля має бути стягнута з відповідача як особи винної у дорожньо-транспортній пригоді. 
Також зазначено, що позивач та його родина отримали моральну шкоду, яка виразилась у тому, що їм довелось пересісти на громадський транспорт, що викликало суттєві незручності у пересуванні, багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, йому довелось відкласти, а від деяких з них він взагалі змушений був відмовитись, що спричинило проблеми. Довелось відновлювати психологічний стан.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 26 482 грн 60 коп. та моральну шкоду у розмірі 7 000 грн. Вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 03 листопада 2021 року поновлено строк на звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував, що страхова виплата не може перевищувати розмір реальних збитків, а суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач, отримавши 25 867,75 грн страхового відшкодування, та не повідомляючи страхову компанію про свою незгоду із розміром відшкодування, фактично погодився із вартістю відновлювального ремонту.
Крім того вказував, що суд зобов`язаний був звернути увагу на те, що позивач скористався своїм правом звернення безпосередньо до страховика та отримав страхове відшкодування, а АТ «СК «Українська пожежна - страхова компанія» як особа, в якій застрахував свою цивільно-правову відповідальність відповідач, забезпечило реалізацію права позивача на отримання страхового відшкодування у погодженому розмірі.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно договору страхування у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Денисенко Л.М., представник ОСОБА_2 , навела свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зокрема стверджується, що якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі ст.1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Вважає, що отримання позивачем як потерпілим страхового відшкодування за договором не припинило деліктне зобов`язання, а тому право на відшкодування шкоди у повному обсязі за рахунок відповідача є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2020 року о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці Великотирнівській у м.Полтаві у напрямку вулиці Київське Шосе, діючи з необережності, всупереч вимог пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України при зміні напрямку руху ліворуч не впевнився в безпечності маневру та не надав дорогу транспортному засобу ЗАЗ TF 698 Р-ЗНГ, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, під керуванням ОСОБА_3 , допустивши із ним зіткнення, внаслідок чого указані автомобілі отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля ЗАЗ TF 698 Р-ЗНГ, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження. 
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 04.08.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн (а.с.8).
Відповідно акту виконаних робіт № 18 від 14 вересня 2020 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу ЗАЗ TF 698 Р-ЗНГ, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 52 350 грн (а.с.9).
Як вбачається з виписки з карткового рахунку, наданого позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, 25.06.2020 року на картковий рахунок ( НОМЕР_3 ) виплачено страхове відшкодування згідно страхового акту № 298/037/, у розмірі 25 867,74 грн (а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення коштів на відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі статті 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Оскільки після звернення до страховика позивачем одержане страхове відшкодування у сумі 25 867,74 грн, якого не достатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання відповідачем свого обов`язку згідно із ст.1194 ЦК України (відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка ним одержана від страховика).
Частково задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав пошкодження, для усунення яких позивачу необхідно було вживати заходи для його відновлення. Продовж цього часу позивач та його родина не мали можливості користуватися особистим транспортним засобом, що призвело до порушення налагодженого способу життя. У зв`язку з фактичним пошкодження власного автомобіля позивач зазнав страждань та змушений була витрачати свій час і зусилля на те, щоб налагодити свій та своєї родини сталий спосіб життя та роботи. Врахувавши ті зусилля та тривалість, які були витрачені позивачем для відновлення попереднього стану його життя, суд вважав, що сума в розмірі 7 000 гривень є розумною, виваженою та справедливою, яку слід стягнути з відповідача ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог про відшкодування матеріальної шкоди не відповідає. 
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті третьої ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV).
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц.
       У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №263/17067/17), від 09 липня 2021 року (справа №522/14085/19) у справах з подібними фактичними обставинами викладений правовий висновок, згідно якого відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.  В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Суд першої інстанції, розглянувши спір, у порушення вимог ст.263 ЦПК України не встановив істотну обставину для спірних правовідносин: чи була застрахована цивільна відповідальність відповідача та у якому розмірі. 
       Згідно страхового поліса №АО/2201882, дослідженого апеляційним судом, цивільна відповідальність осіб, які допущені до керування транспортним засобом Chevrolet Aveo, д.н.з.  НОМЕР_1 у період у період з 17 грудня 2019 року по 16 грудня 2020 року була застрахована в АТ «СК «Українська пожежна - страхова компанія». За умовами договору страхування страхова сума за шкоду, заподіяну майну потерпілої особи, становить 130 000 грн. 
       АТ «СК «Українська пожежна - страхова компанія» залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (а.с.3).
       Відповідно до своїх повноважень, визначених зокрема ст.365, ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі вчиняти процесуальні дії, передбачені ст.51 ЦПК України. 
       Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.
       Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що страховик винної особи (відповідача) сплатив йому страхове відшкодування у сумі 25 867 грн 74 коп., проте сума відновлення автомобіля позивача згідно позову становить 52 350 грн, тобто не перевищує ліміт відповідальності страховика (130 00 грн), при цьому позивач як потерпіла особа погодився із розміром виплаченого йому страхового відшкодування.
       Оскільки визначений позивачем розмір шкоди, заподіяної його майну (автомобілю) в результаті страхового випадку, не перевищує ліміт відповідальності страховика, то відсутні правові підстави для покладення на страхувальника (винну особу, цивільна відповідальність якої застрахована) обов`язку сплачувати кошти у рахунок проведення робіт з відновлення транспортного засобу позивача. 
       З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
       Відповідно до п.23.1 ст.23, ст.26-1, п.27.3 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок страховика відшкодувати моральну шкоду обмежений двома випадками: у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я потерпілого, а також у зв`язку із смертю потерпілого (право на отримання відшкодування отримують чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі) та діти (усиновлені) потерпілого). 
       Позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження його автомобіля, отже належним відповідачем за такою вимогою є винна особа (заподіювач шкоди), тобто відповідач по справі.         
       Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Потерпілий має право вимагати будь-яку компенсацію, проте суд керується ступенем доведеності нанесених моральних страждань, відповідністю розміру компенсації заподіяним стражданням.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на факт пошкодження його майна (автомобіля), протиправність дій відповідача, тривалість порушення прав позивача, що потягнуло зміни у нормальному ритмі життя, тощо. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу у результаті ДТП, суд першої інстанції дав належну оцінку встановленим фактичним обставинам та, дотримуючись принципу розумності, визначив адекватний розмір відшкодування моральних втрат, яких зазнав позивач внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують. 

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Пунктом третім ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , подаючи позовну заяву до суду, сплатив 2102 + 840 = 2 942 грн судового збору (а.с.1-2).
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено на 16,87%, отже він має право на стягнення з ОСОБА_1 2 942 : 100 х 16,87 = 496,32 грн.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 4 414,20 грн судового збору (а.с.80).
Апеляційна скарга задоволена на 20,91 %, отже ОСОБА_1 має право на стягнення із ОСОБА_2 4 414,20 : 100 х 20,91 = 923,01 грн.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 923,01 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 496,32 грн, то, враховуючи ч.10 ст.141 ЦПК України, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 923,01 - 496,32 = 426,69 грн, а також звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати ОСОБА_2 частину судового збору.

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Заочне  рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 лютого 2021 року у частині задоволених вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення. 

ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 26 482 грн 60 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. 

В іншій частині заочне  рішення  Октябрського районного  суду м.Полтави від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) 426,69 грн. судових витрат.

Звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати ОСОБА_2 частину судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 квітня 2022 року.

Головуючий суддя                                                  О.А. Лобов

Судді:                                                                              А.І.Дорош

В.М.Триголов