ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3034/22 Справа № 211/5236/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого – Городничої В.С.,
               суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним,- 

В С Т А Н О В И Л А:

       У вересні 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач – ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 23.11.2007 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитній картці. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконала.У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.08.2020 року має заборгованість в загальній сумі 11 130,52 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту – 9 822,24 грн, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту – 0,00, заборгованість за простроченим тілом кредиту – 9 822,24 грн, заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками – 1 308,28 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн, нарахована пеня - 0,00 грн, нараховано комісії - 0,00 грн. 
       На підставі викладеного банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 23.11.2007р. у розмірі 11 130,52 грн та судові витрати.
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним, в обґрунтування якого посилалась на те, що самого кредитного договору б/н від 23.11.2007 позивачем по первісному позову суду не було надано, лише надані копія анкети-заяви від 23.11.2007 та витягу з Умов та правил надання банківських послуг без зазначення дати. 
В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви від 23.11.2007, в якій не видно відміток щодо того, що клієнт ознайомився з Умовами та правилами та виявив бажання виготовити на своє ім`я карту та яку саме, оскільки від виду карту умови та тарифи. До того ж не вказано, який саме може збільшувати ліміт відповідач на свою картку; немає відмітки, що клієнту під розпис вручили пам`ятку клієнта про тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, з чого випливає висновок, що АТ КБ «ПриватБанк» не має документального підтвердження того, що ОСОБА_1 виявила бажання встановити ліміт у розмірі 8 500,00 грн. 
Тобто банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення відповідачем кредитного договору та отримання ним на підставі заяви позичальника кредиту. Немає можливості встановити, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій повинно бути вказано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. 
Даних, які б вказували на прохання відповідача отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, дана анкета-заява не містить. Інших доказів, які б вказували на вид платіжної картки (крім наданого розрахунку), яку отримала ОСОБА_1 23.11.2007 та умови, на яких їй надано кредит та підтверджували факт надання кредиту відповідачу, матеріали справи не містять. 
Анкетою-заявою, яка підписана відповідачем та представником позивача, не встановлено її обов`язку щодо сплати процентів за кредитом та порядок сплати відсотків. При укладенні кредитного договору сторони не погодили таку його умову, як порядок погашення процентів за кредитом. До того ж відповідно до положень ст. 638 ЦК України, якщо сторони у письмові формі не тільки не погодили, а навіть не визначили таку істотну умову кредитного договору, як розмір кредиту - він не є укладеним і не породжує правових наслідків. 
Підписання заяви на видачу кредиту, ознайомлення з тарифами, умовами та всім іншим, що складає договір за умови дотримання вимог законодавства про його укладення і дійсність, ніяк не спростовує очевидний факт відсутності погодження між сторонами по справі розміру кредиту (кредитного ліміту) в жодному з наданих позивачем документів. Згода з тарифами та правилами не означає укладення договору, бо ні тарифи, ні правила не містять такої істотної умови як розмір кредиту. 
Саме по собі користування грошовими коштами не є доказом укладення договору, бо на підставі ч. 2 ст. 205 ЦК України конклюдентні дії підтверджують вчинення правочину тільки у тому разі, коли для нього (правочину) не встановлена обов`язкова письмова форма. До того ж щоб змінити первісний розмір кредитного ліміту, його спочатку треба узгодити. Досягнення такої згоди між сторонами у справі на момент підписання анкети-заяви судом не встановлено. 
Вважає взагалі не наданими докази встановлення чи зміни будь-якого кредитного ліміту. Виписка руху коштів по рахунку теж не надана, а наданий розрахунок заборгованості не може бути доказом видачі відповідачу грошових коштів і користування ними, бо повинен базуватися саме на первинних документах, а їх існування позивачем не доведено. 
АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду докази, на підставі чого у  ОСОБА_1  виникли зобов`язання перед банком, оскільки відповідач точно пам`ятає, що їй не роз`яснювали умови отримання картки, а лише казали, де ставити підписи.
Просила суд визнати кредитний договір б/н від 23.11.2007, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та нею нікчемним.
У червні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 23.11.2007 року у розмірі 6 449,36 грн — заборгованість за тілом кредиту.
       Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк»задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.11.2007 року в сумі 6 449,36 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту та судові витрати по справі у розмірі 2 102 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
       Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь Банку заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 5 189,36 грн та звільнити її від відшкодування судового збору 2 102 грн.
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
АТ КБ “Приватбанк” скористався своїм, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Як видно з апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині первісного позову, а тому рішення суду в частині зустрічного позову не переглядається.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 23 листопада 2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредитну картку тип: НОМЕР_1 , валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 500 гривень, базова процентна ставка: 36,0% з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки. Також, згідно вищевказаної заяви, ОСОБА_1 23.11.2007 року отримала платіжну картку № НОМЕР_2 та ПІН-код. 
       У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку. Згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
       Встановлено, що до кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/; Довідку про отримання карток; Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки; Розрахунок заборгованості, а також виписку по картковому рахунку.
З Довідки про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна, 30 днів пільгового періоду” видно, що сторонами було узгоджено такі умови за кредитним договором: базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 3%; комісія за кредитне обслуговування (щомісячна) відсутня; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; комісія за несвоєчасне погашення заборгованості (при виникненні прострочки на суму більш ніж 50 грн/10$) 1% від заборгованості, але не менше 10 грн/2$ в місяць; відсоткова ставка (в місяць) на суму несанкційованого перевищення ліміту кредитування у розмірі 4,5%.
Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві від 23.11.2007 року сума кредитного ліміту складає 500 грн. 
Проте, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт по ній змінювався: 23.11.2007 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 540,00 грн; 15.09.2009  року – зменшено до 440,00 грн; 01.10.2009 року — зменшено до 310,00 грн; 02.04.2010 року - зменшено до 190,00 грн; 05.11.2010 року - збільшено до 4 000,00 грн; 27.12.2010 року - збільшено до 4 800,00 грн; 28.12.2010 року - зменшено до 4 800,00 грн; 11.10.2012 року — збільшено до 8 000,00 грн; 26.10.2013 року — збільшено до 8 500,00 грн; 28.12.2019 року — зменшено до 8 500 грн; 29.02.2020 року — зменшено до 8 500 грн; 24.03.2020 року - зменшено до 0,00 грн. Вказане також підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 . 
Матеріалами справи, зокрема, довідкою про перевипуск кредитних карт підтверджується, що 07.11.2007 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 , термін дії картки до листопада 2011 року, який неодноразово перевипускався останній раз до грудня 2023 року. 
Відповідачем не заперечується факт отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, а також факт користування вказаними кредитними коштами та здійснення погашення заборгованості за кредитним договором.
       Суд встановив, що згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13.08.2020 року має заборгованість в загальній сумі 11 130,52 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту – 9 822,24 грн, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту – 0,00, заборгованість за простроченим тілом кредиту – 9 822,24 грн, заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками – 1 308,28 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн, нарахована пеня - 0,00 грн, нараховано комісії - 0,00 грн.
Однак, в подальшому позивач зменшив розмір своїх позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 449,36 грн.
       Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт видачі відповідачу кредиту, тому тіло кредиту підлягає стягненню в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вважає, що станом на 18.11.2021 року заборгованість становила 5 189,36 грн. Банком не вказано те, що відповідач добровільно погашала заборгованість, однак, позивачем після 25.06.2021 року не подавалась заява про зменшення позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне. 
       У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
       Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).
       Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідачем по справі не заперечується факт укладання кредитного договору, отримання кредитної картки зі встановленим кредитним ліміт, а також частково визнається сума заборгованості у розмірі 5 189,36 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту, а тому вказані обставини доказуванню не підлягають.
       Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт змінювався: 23.11.2007 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 540,00 грн; 15.09.2009 року – зменшено до 440,00 грн; 01.10.2009 року — зменшено до 310,00 грн; 02.04.2010 року - зменшено до 190,00 грн; 05.11.2010 року - збільшено до 4 000,00 грн; 27.12.2010 року - збільшено до 4 800,00 грн; 28.12.2010 року - зменшено до 4 800,00 грн; 11.10.2012 року — збільшено до 8 000,00 грн; 26.10.2013 року — збільшено до 8 500,00 грн; 28.12.2019 року — зменшено до 8 500 грн; 29.02.2020 року — зменшено до 8 500 грн; 24.03.2020 року - зменшено до 0,00 грн. Вказане також підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 .
       Випискою про рух коштів по карті відповідача встановлено, що ОСОБА_1 активно користувалась кредитною карткою після встановлення кредитного ліміту у сумі 8 500 грн, а також здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, останній раз 30.07.2020 року шляхом поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування, тобто погодилась зі змінами кредитного ліміту по картці. 
Станом на 25 червня 2021 року заборгованість за тілом кредиту становила 6 449,36 грн.
Крім того, вказана заборгованість підтверджується випискою про рух коштів по картці наданою позивачем.
Згідно виписки наданої ОСОБА_1 до апеляційної скарги, вона здійснювала погашення заборгованості також 25.05.2021 року у сумі 500,00 грн, 13.07.2021 року у сумі 460,00 грн, 09.08.2021 року у сумі 400,00 грн, 27.09.2021 року у сумі 400,00 грн та 24.11.2021 року у сумі 690,00 грн. після останнього погашення заборгованості сума заборгованості складала 4 499,36 грн.
        ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не було подано до суду будь-яких доказів, які б спростовували факт наявності у неї заборгованості за кредитним договором б/н від 23.11.2007 року у розмірі 6 449,36 грн станом на 25.06.2021 року.
Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.
       Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
       За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 6 449,36 грн. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо здійснення погашення заборгованості в період з липня 2021 року листопад 2021 року, які не були враховані при ухваленні рішення суду, у зв`язку з чим апелянт вважає, що заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню є меншою, а також на підтвердження цього докази колегія суддів не бере до уваги як підставу для скасування рішення суду виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).
Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.
Таким чином, враховуючи не наведення позивачем причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом попередньої інстанцій, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.
Так, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Як видно з матеріалів справи вказані докази відповідачем до суду першої інстанції не подавались.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору через майновий стан не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Питання звільнення від сплати судового збору врегульовано ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ст. 136 ЦПК України.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сімї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Згідно з ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. У разі подання позовної заяви після подання заяви про забезпечення доказів або позову розмір судового збору зменшується на розмір судового збору, сплаченого за відповідну заяву про забезпечення доказів або позову.
Отже, зазначеними нормами не передбачено звільнення від сплати судового збору, який стягується в порядку розподілу судових витрат між сторонами, через майновий стан.
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -        

                                       П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2021 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий                                                                В.С.Городнича
       Судді:                                                                        О.В.Лаченкова
                                                                               М.Ю.Петешенкова