П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року
м. Рівне

Справа № 565/770/21
Провадження № 22-ц/4815/700/22

Головуючий у Кузнецовському міському суді 
Рівненської області: суддя Малков В.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
об 11 год. 12 хв. 17.01.2022 у м. Вараш
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 26.01.2022

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 - ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Шкода Павло Васильович;
відповідача – ОСОБА_4 ;

за участі: представника ОСОБА_2 – адвоката Полюхович Оксани Іванівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Полюхович Оксани Іванівни та представника ОСОБА_1 – адвоката Шкоди Павла Васильовича на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири та автомобіля спільним сумісним майном і визнання права власності,
в с т а н о в и в:
У червні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем1, визнання квартири АДРЕСА_1 та автомобіля ВАЗ 217030, 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , спільним сумісним майном і визнання права власності на Ѕ частину спірного майна. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що позивач з ОСОБА_5 з січня 2007 року по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вони мешкали у квартирі АДРЕСА_2 . При цьому хоча кредитний договір укладено із ОСОБА_5 , однак заборгованість за купівлю спірного автомобіля ВАЗ 217030 сплачували разом зі спільних бюджетних коштів. У спірній квартирі ОСОБА_5 не мешкав, проте за час їхнього спільного проживання вони разом зробили капітальний ремонт, на що було витрачено 100 000 гривень.
З цих міркувань просила позов задовольнити.
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року позов задоволено частково.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року.
Визнано автомобіль марки ВАЗ 217030, 2008 року випуску, НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаного майна в порядку спадкування.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору за вимогу немайнового характеру і 452, 52 гривні судового збору за вимогу про визнання права власності на частку в автомобілі.
Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном позивача і ОСОБА_5 та визнання права власності на Ѕ частину квартири.
На судове рішення подано представниками позивача та відповідача1 подано апеляційні скарги.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Шкода П.В., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, просив його змінити, вказавши у пункті 2 судового рішення про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з визнанням за позивачем права власності на Ѕ частину цього майна, виключивши слова "в порядку спадкування".
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом положень ст.ст. 3, 60, 62, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 356, 364, 367, 368, 369, 370, 1216, 1218 ЦК України, оскільки наведені норми закону, а так само і приписи пункту 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99, застосовані неправильно.
З огляду на обставини справи і беручи до уваги вимоги закону вважав, що спірний автомобіль ВАЗ 217030, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а при цьому позивач має право на Ѕ частину транспортного засобу. Однак таке речове право виникло у неї не на підставі спадкування, а виходячи з презумпції спільної сумісної власності майна осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
Представник ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі вважала рішення суду першої інстанції ухваленим з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
На її обґрунтування вказувала про порушення судом принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, адже вимоги позивача про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 в період, протягом якого ними не було придбано жодного майна, не породжують правових наслідків і тому є безпідставними. При цьому суд вийшов за межі позову, визначивши на власний розсуд період спільного проживання – з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року.
Вважає, що суд без достатніх підстав залишив без уваги показання ОСОБА_6 , яка засвідчила, що вона проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю до 2012 року. При цьому спірний автомобіль було придбано саме під час їх спільного проживання. Щодо поїздок ОСОБА_5 до Ізраїлю, то він їздив на відпочинок до дітей, внуків та племінника.
Разом з тим, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на думку заявника, є непослідовними та нечіткими, оскільки містять значні розбіжності в обставинах та неконкретний зміст. 
При цьому судом не враховано правову позицію Верховного Суду, що висловлена у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15.
Звертала увагу на хибність оцінки судом доказів у справі, адже обставини відпочинку, копії санаторно-курортних книжок санаторія "Бердянськ", спільна присутність на фотокартках самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 усталених відносин, що притаманні подружжю. При цьому вони були зареєстровані за різними адресами. Тобто подані позивачем засоби доказування не є достатніми для встановлення факту проживання їх однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Також, на переконання заявника, докази придбання ОСОБА_5 спірного автомобіля та його наявності у володінні не підтверджують будь-якого відношення позивача до факту придбання транспортного засобу його власником, не вказують про статус коштів, за які придбано автомобіль (спільні чи особисті), позаяк ОСОБА_1 не підтвердила факту ведення спільного бюджету з ОСОБА_5 . Усі квитанції на погашення позики, отриманої ОСОБА_5 , видані на його ж ім`я як платника. Щодо довіреності від 21 лютого 2012 року на ім`я позивача і третьої особи на розпорядження автомобілем не стверджує про придбання транспортного засобу за спільні кошти. Позивачем не надано жодних доказів і про сплату ОСОБА_5 комунальних послуг за квартиру, де вона зареєстрована, і навпаки – про сплату комунальних послуг за квартиру, де зареєстрований ОСОБА_5 .
Отже, оскаржуване рішення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном з визнанням за позивачем права на Ѕ частину транспортного засобу є необґрунтованим, а тому підлягає до скасування. 
З викладених міркувань просила прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні вимог повністю.
Отже, як видно з обох апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю та визнанні за ОСОБА_1 права власності на її Ѕ частину сторонами не оскаржується. Тому підстави для перевірки його в цій частині відсутні.
Відзиви на апеляційні скарги учасниками справи чи їх представниками не подавалися, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалами Рівненського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року і 05 травня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 та задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача в частині встановлення факту її проживання разом з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом часу з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року, визнання автомобіля ВАЗ 217030, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частину цього транспортного засобу в порядку спадкування, оскільки сукупністю перевірених доказів у справі підтверджуються обставини, на які посилалася позивач при мотивуванні свого позову.
Разом з тим, відмовлено в задоволенні вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цього нерухомого майна.
Проте з висновками суду першої інстанції частково погодитися не можна.
Як з`ясовано судом, протягом часу з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року, тобто по день смерті, ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Під час їхнього спільного проживання 11 вересня 2008 року було придбано автомобіль ВАЗ 217030, 2008 року випуску, НОМЕР_2 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_5 , його куплено за кредитні кошти, про що ним 02 вересня 2008 року було укладено відповідний договір №194 з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком на суму 60 100 гривень та іпотечним договором, яким забезпечено виконання кредитних зобов`язань належною йому квартирою АДРЕСА_1 . 
Ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_7 як сусідки позивача, ОСОБА_8 як подруги і її колишньої колеги по роботі в школі, ОСОБА_9 як прибиральниці у буд. АДРЕСА_3 , ОСОБА_10 як знайомої позивача. Зокрема, свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_10 вказували, що з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки, разом мешкали, робили ремонт у квартирі, їздили автомобілем на дачу. Свідок ОСОБА_7 зазначала, що починаючи з літа 2007 року по день смерті ОСОБА_5 у грудні 2020 року, часто зустрічала його у квартирі позивача, а саме зранку і ввечері. Свідок ОСОБА_9 пояснювала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як правило, виходили зранку із під`їзду будинку разом, часто бачила як позивач разом з ОСОБА_5 разом сідали в автомобіль і повідомляли про свою поїздку на дачу.
Крім іншого, зазначене стверджуються і копіями фотознімків, де позивач зафіксована разом з ОСОБА_5 за різних обставин, довідкою туристичного агентства ПП "Меридіан" вих. №8 від 25.03.2021 про неодноразові закордонні подорожі ОСОБА_1 із ОСОБА_5 і копіями санаторно-курортних книжок курорту "Бердянськ" та клінічного санаторію ім. Пирогова ЗАО "Укрпрофоздоровниця", (том 1, а.с. 62-94).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з того приводу, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу – з червня 2007 року по грудень 2020 року проживала без реєстрації шлюбу однією сім`єю із ОСОБА_5 , а під час їх проживання було придбано спірний автомобіль ВАЗ 217030, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто транспортний засіб є спільною сумісною власністю, з чим не погоджуються відповідачі як спадкоємці першої черги (діти) ОСОБА_5 . 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування підлягають норми матеріального права, які регулюють виникнення та існування спільної сумісної власності і набуття права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, визнав спірний автомобіль їх спільною сумісною власністю, однак помилково визнав за позивачем право власності на Ѕ частину транспортного засобу саме в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .
Між тим, згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Норми статей 60-62 СК України вказують, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).   Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70, ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.  Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Щодо доводів апеляційної скарги представника відповідача1 про хибну оцінку доказів у справі, то з ними погодитися не можна.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1.)письмовими, речовими і електронними доказами;
2.)висновками експертів;
3.)показаннями свідків.
При цьому судом правильно взято до уваги показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 як належні і переконливі, оскільки збігаються зі іншими доказами та узгоджуються зі встановленими обставинами справи, а свідчення ОСОБА_11 (колишня дружина ОСОБА_5 та мати відповідачів) і ОСОБА_6 (колишня дружина ОСОБА_5 ) відхилено через їх розбіжності та непослідовності, які суперечать правовідносинам, що склалися.
Не заслуговують на увагу і аргументи представника ОСОБА_2 про недодержання норм процесуального права.
Абзац другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Окрім цього, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.
Спростовуються їх необґрунтованістю і покликання на порушення вимог ст. 13 ЦПК України стосовно диспозитивності цивільного судочинства.
Так, відповідно до ст.ст. 5, 12, 13 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1.)керує ходом судового процесу;
2.)сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3.)роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;
4.)сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5.)запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки процесуальним обов`язком суду було в т.ч. і з`ясувати термін, протягом якого позивач і ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому правильно його встановлено з пояснень ОСОБА_1 з 01 червня 2007 року по 17 грудня 2020 року. Тобто підстав визнати факт порушення принципу диспозитивності судочинства не вбачається.
Не можна погодитися і з доводами представника ОСОБА_2 про помилковість висновків при оцінці доказів придбання ОСОБА_5 спірного автомобіля та його наявності у володінні, що не свідчить про участь позивача у придбанні транспортного засобу його власником, оскільки спростовуються існуванням презумпції спільної сумісної власності придбаного під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу майна.
Більше того, 21 лютого 2012 року ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 і третьої особи видано довіреність на розпорядження спірним автомобілем, що побічно підтверджує існування правовідносин з приводу транспортного засобу, на які вказувала позивач.
Решта посилань апеляційної скарги адвоката Полюхович О.І. спростовуються матеріалами справи, а через це колегією суддів відхиляються.
Щодо доводів апеляційної скарги представника позивача, то вони є обґрунтованими, адже висновки суду про спадкування ОСОБА_1 Ѕ частини спірного автомобіля не ґрунтуються на обставинах справи та суперечать його ж твердженням про право спільної сумісної власності і рівність часток його учасників у цьому майні, проте з інших правових підстав.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для зміни судового рішення в оскаржуваній частині відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 375 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Полюхович Оксани Іванівни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шкоди Павла Васильовича задовольнити.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року змінити, виключивши із тексту висновок та вказівку про спадкування ОСОБА_1 Ѕ частини автомобіля в порядку спадкування.
В решті рішення суду першої інстанції (про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання автомобіля спільною сумісною власністю, про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля, про відмову у визнанні квартири спільним сумісним майном та у визнанні за позивачем права власності на Ѕ частину квартири) залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24.05.2022

Головуючий :                                                          С.В. Хилевич

Судді:                 Н.М.Ковальчук 

С.С.Шимків