ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2920/22 Справа № 201/6084/21 	  	Головуючий у першій інстанції: Федоріщев С. С. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
при секретарі                         Сахарову Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа – Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,– 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 2011 року по теперішній час він є пенсіонером по інвалідності та проживав у смт. Іванівка Луганської області. Звідки був змушений виїхати до м. Дніпро, у зв`язку із збройним конфліктом, та є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки №1204-5000228332 від 12.11.2019 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення. При цьому він звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік в зв`язку з переїздом та про запит пенсійної справи, на підставі якої він був взятий на пенсійний облік. Відповідач, взявши позивача на свій пенсійний облік, поновив пенсійні виплати, які виплачувалися регулярно з грудня 2019 року включно. Проте, окрім поновлення виплати пенсії позивач також просив відповідача виплатити заборгованість по пенсії, яка утворилася з 01.12.2014 року у зв`язку з припиненням виплат пенсії. Однак відповідач цю заборгованість виплачувати відмовився, через що він був змушений звертатися до адміністративного суду. 20 липня 2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом по адміністративній справі №160/5709/20, було ухвалено рішення, яким було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року. Проте, навіть після винесення рішення суду та набрання ним законної сили, відповідач не прагнув виконати рішення суду. І тільки після звернення до суду із заявою про встановлення судового контролю відповідач виплатив весь борг. Лише 05.03.2021 відповідач здійснив виплату заборгованості в розмірі - 100888,00 грн., проте це не було фактично добровільне виконання рішення суду. Таким чином, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає в тому, що Головне управління ПФУ в Дніпропетровської області протиправно не виплатило пенсію ОСОБА_1 за період з грудня 2014, до звернення до суду та навіть після набрання законної сили рішення, за тривале безпідставне грубе порушення своїх фундаментальних прав, відповідач завдав йому моральну шкоду. Тому позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 100888,00 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надійшла заява про проведення судового засідання без представник відповідача. 
Місцезнаходженням третьої особи ДКСУ є м. Київ по вул. Бастіонній, 6. На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської та Київської областей не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даних регіонах є стабільною. Також, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази неможливості направлення ДКСУ, як юридичної особи, свого представника в судове засідання, а також доказів того, що він не має можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України. 
У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з”явились. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач проживав у с. Іванівка Антрацитівського району Луганської області, звідки був змушений виїхати до м. Дніпро, у зв`язку із збройним конфліктом, та є внутрішньо переміщеною особою згідно копії довідки №1204-5000228332 від 12.11.2019 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення (а.с.7-8, 9).
11.02.2011 року позивачу було призначено пенсію по інвалідності та видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 із терміном дії до 30.11.2011 року (а.с.10).
В подальшому наявність у позивача інвалідності, що дає підстави для отримання пенсії, встановлена довідками до акту огляду МСЕК МОЗ України: №320711 від 09.11.2012 року – на строк з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року (а.с.11); №411741 від 13.11.2013 року – на строк з 01.12.2013 року по 01.12.2014 року (а.с.12); №397772 від 04.11.2014 року – на строк з 01.12.2014 року по 01.12.2015 року (а.с.13). 
30 листопада 2014 року позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із закінченням строку інвалідності та не з`явлення на повторний огляд без поважних причин.
Проте, з 2014 року територія, на якій проживав позивач, стала тимчасово непідконтрольною українській владі. За таких умов, стосовно періоду з моменту припинення виплати пенсії та до переїзду позивача на підконтрольну українській владі територію і звернення до відповідача із заявою про відновлення пенсійних виплат, його інвалідність, що дає підстави для отримання пенсії, він підтверджує довідками, виданими на тимчасово непідконтрольній українській владі території:
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 28.10.2015 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №131/925 (а.с. 14);
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 31.10.2016 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №129/934 (а.с. 15);
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 07.11.2017 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 116/805 (а.с. 16);
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 21.11.2018 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 111/742 (а.с. 17);
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 05.11.2019 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 113/745 (а.с. 18).
25.11.2019 року, після прибуття на підконтрольну територію України, позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с.43).
25.11.2019 року позивач звернувся до сервісного центру з пакетом документів та заявою про запит пенсійної справи за новим місцем мешкання, як внутрішньо переміщена особа.
14.01.2020 року ОСОБА_1 пройшов МСЕК на підконтрольній території та йому було встановлено II групу інвалідності, та видано довідку №607012 від 14.01.2020 року, якою встановлено інвалідність на строк з 14.01.2020 року по 01.02.2022 року (а.с.19), та яку позивач в подальшому надав відповідачу.
Згідно листів Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №1914-2092/К-02/8-0400/20 від 27.02.2020 року та №1984-2270/К-02/8-0400/20 від 28.02.2020 року на запити позивача від 07.02.2020 року та 12.02.2020 року, відповідач відмовив у поновленні пенсії на підставі абз.2 ч.3 ст.35 ЗУ “Про загальнообов`язкове пенсійне страхування” із посиланням на те, що з моменту припинення виплати пенсії минуло більше п`яти років, отже пенсія має бути призначена знову на загальних підставах (а.с.77-79, 80-81).
Не погоджуючись із відмовою відповідача поновити йому виплату пенсії з 2014 року, позивач звернувся до суду. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі №160/5709/20 визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні пенсії та виплаті заборгованості позивачу протиправними, та зобов`язано відповідача поновити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року; допущено рішення до негайного виконання у межах стягнення пенсії по інвалідності за один місяць (а.с. 55-63). 
Зазначену вище справу було розглянуто у письмовому провадженні, а рішення надійшло до відповідача 26.11.2020 року, про що свідчить відповідний штриховий ідентифікатор вхідної кореспонденції за №14832/7 (а.с.30). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане вище рішення від 20 липня 2020 року №160/5709/20 в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. 
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року №160/5709/20 відповідачем поновлено нарахування та виплату позивачу пенсії по інвалідності, що підтверджується протоколом від 23.12.2020 року №912040833670 (а.с. 31-32). Зазначеним протоколом також нараховано до виплати відповідачу пенсійну заборгованість з 2014 року у сумі 100888,00 грн., проте фактично цю заборгованість сплачено позивачу лише 05.03.2021 року. 
З метою виконання рішення суду в частині виплати пенсійної заборгованості позивачу за період з 2014 року, відповідачем вживалися заходи щодо інформування центральних органів про необхідність виділення відповідного фінансування для пенсіонерів цієї категорії, серед яких зазначено й позивача, про що свідчить доповідна записка начальника юридичного управління відповідача від 24.02.2021 року (а.с.82).
У цей період позивач двічі звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявами про встановлення судового контролю на виконання зазначеного рішення, проте, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, обидва рази ухвалами від 09.02.2021 року та 04.03.2021 року заяви повернуті заявнику без розгляду.
Крім того, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до відповідача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01 грудня 2014 року по 30 листопада 2020 року згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ПКМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» у розмірі 32989,60 грн. Цей позов, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень було задоволено рішенням від 17 вересня 2021 року по справі №160/11545/21, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року.
Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 30 січня 2018 року у справі №804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі №813/5138/13-а, від 12 лютого 2018 року у справі №800/500/16 та від 01 березня 2018 року у справі №9901/377/18.
Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження №14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.»
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги наявність рішення суду від 20.07.2020 року №160/5709/20, що набрало законної сили про визнання неправомірними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні пенсії та виплаті заборгованості позивачу; враховуючи, що незаконність таких дій відповідача доведена, а вина в цьому випадку презюмується, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп., виходячи із засад справедливості, співмірності та розумності. 
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди  ОСОБА_1 , колегія суддів враховує обставини справи, характер моральних переживань позивача у зв”язку з неможливістю певний період часу одержувати грошові кошти від держави, відсутність у позивача іншого доходу, необхідність вживати додаткових зусиль для захисту свого порушеного права шляхом, зокрема, звернення до суду; колегія враховує наявність у позивача інвалідності, ступінь вини відповідача, приймає до уваги, що стягнення компенсації моральної шкоди не має за мету поліпшення матеріального положення позивача і дійшла висновку, що сума 12000,00 грн є достатньою і співмірною компенсацією моральної шкоди, що заподіяна позивачу. 
Колегія також звертає увагу, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. 
Відповідний висновок відповідає правовій позиці Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди– задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова