Постанова
Іменем України
                                                                                                
04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 752/17638/13
провадження № 61-5501св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - приватне акціонерне товариство «Луч АО», 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Ільїним Олександром Павловичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року в складі судді Шевченко Т. М. та на постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року в складі колегії суддів Музичко С. Г., Іванченка М. М., Лапчевської О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивовано тим, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є позивач, та акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є ПрАТ «Луч АО», укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-01/138, відповідно до умов якої банк зобов`язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт у порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках. 13 серпня 2009 року в рамках генеральної кредитної угоди укладено кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна Кредитна Лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6 592 000 грн строком до 30 липня 2010 року зі сплатою 22 % річних. Указував, що 14 вересня 2012 року сторони уклали додаткову угоду №  010/14/535/10 про зміну графіка погашення кредиту, згідно з якою пункт 1.1 генеральної угоди викладено в новій редакції та зазначено, що розмір кредитного ліміту становить 2 200 000 грн; змінено кінцевий строк погашення кредиту до 28 лютого 2013 року та вказано, що ця умова вступає в силу з 01 серпня 2012 року. Позивач зазначав, що ОСОБА_1 є поручителем за кредитними зобов`язаннями ПрАТ «Луч АО» перед банком на підставі договору поруки від 10 грудня 2004 року. 18 жовтня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 010/02-01/02/138/2 до договору поруки від 10 грудня 2004 року, якою внесені зміни до пункту 1.2. договору поруки, а саме встановлено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по борговим зобов`язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року № 010/02-01/02/138/15 і з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Банк посилався на те, що позичальник належним чином своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість, яку він у добровільному порядку не погасив.
 
Збільшивши 19 березня 2015 року позовні вимоги, банк просив стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість станом на 04 березня 2015 року у сумі 3 711 669,41 грн, із яких:
- заборгованість за кредитом у розмірі 2 200 000 грн,
- заборгованість за відсотками у розмірі 1 030 149,57 грн,
- пеня за кредитом у розмірі 305 399,46 грн,
- пеня за відсотками у розмірі 176150,38 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 200 000 грн заборгованості за кредитом, 1 030 149,57 грн заборгованості за відсотками, 305 399,46 грн пені за кредитом та 176 150,38 грн пені за відсотками; вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, забезпеченим договором поруки, та наявності непогашеної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова мотивована тим, що порука за укладеним між сторонами договором є припиненою, що встановлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у справі № 757/6407/14-ц про задоволення позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою.
 
Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що при розгляді справи № 757/6407/14-ц судом установлено обставину припинення поруки, яка не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, у зв`язку з чим підстав для стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором немає. Разом із тим наведені апеляційним судом обставини не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та не впливали на оцінку законності й обґрунтованості рішення судом апеляційної інстанції, а тому не могли бути й підставами для скасування судового рішення в апеляційному порядку.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду, прийнятої за результатами нового розгляду справи
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу представника відповідача та його заяву про закриття провадження у справі задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 2 200 000 грн та відсотків у сумі 1 030 149,57 грн скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок набуття ОСОБА_1 права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами, укладеними банком з ПрАТ «Луч АО», відбулося поєднання кредитора й боржника в одній особі, що свідчить про припинення зобов`язання в частині несплачених сум за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами. Разом із тим, оскільки договором про відступлення права вимоги не передбачено умови щодо переходу права вимоги за сумами нарахованої пені, апеляційний суд уважав відсутніми підстави для закриття провадження в справі в частині стягнення 305 399,46 грн пені за кредитом та 176 150,38 грн пені за відсотками й залишив у цій частині рішення суду першої інстанції без змін.
 
Аргументи учасників справи
 
02 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на рішення судів першої й апеляційної інстанцій та просив їх в частині стягнення з нього пені та відмови в закритті провадження у справі в цій частині скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 у повному обсязі набув право вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами, укладеними банком з ПрАТ «Луч АО», на підставі договору про відступлення права вимоги від 21 грудня 2018 року. Зазначеним договором передбачено перехід до відповідача права вимоги, зокрема, за нарахованими штрафними санкціями. Оскільки пеня за своєю суттю є саме штрафними санкціями, відповідач уважав, що апеляційний суд безпідставно не закрив провадження у справі внаслідок поєднання боржника й кредитора в одній особі за пред`явленими до нього вимогами про стягнення пені.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 23 червня 2021 року зазначено, що заявник оскаржує судові рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначаючи, що суди при вирішенні спору не застосували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 566/151/16-ц, від 09 листопада 2018 року в справі № 908/1661/17, від 23 квітня 2019 року в справі № 904/3565/18, від 23 травня 2018 року в справі № 909/514/16, від 26 березня 2019 року в справі № 913/284/18, від 17 квітня 2018 року в справі № 911/1280/16, від 15 травня 2018 року в справі № 917/889/17, від 05 грудня 2019 року в справі № 904/1488/19, від 10 квітня 2019 року в справі № 910/4930/18, від 03 травня 2018 року в справі № 916/411/17, від 12 лютого 2018 року в справі № 903/445/17, від 20 червня 2018 року в справі № 905/2135/17, від 04 липня 2018 року в справі № 905/2134/17, від 22 травня 2018 року в справі № 904/8355/17, від 20 вересня 2019 року в справі № 911/1274/18, від 27 лютого 2020 року в справі № 910/3414/19, від 04 червня 2020 року в справі № 902/5/19. Крім цього, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Аналіз змісту та вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються в частині задоволення позовної вимоги про стягнення пені та в частині відмови в закритті провадження в справі за вказаною вимогою. В іншій частині судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 10 грудня 2004 року між АППБ «Аваль», яке перейменоване на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та АТЗТ «Луч», яке перейменоване на ПрАТ «Луч АО», укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/138, відповідно до умов якої банк зобов`язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт у порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник - забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки. У подальшому до вказаної угоди підписано ряд додаткових угод.
 
13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» укладено кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», згідно з умовами якого ПрАТ «Луч АО» надано кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6 592 000 зі сплатою 22 % річних строком до 30липня 2010 року.
 
14 вересня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» уклали додаткову угоду № 010/02-01/02/138/19 до генеральної кредитної угоди № 010/02-01/02/138 від 10 грудня 2004 року, якою термін дії генеральної кредитної угоди продовжено до 28 лютого 2013 року.
 
Того ж дня, 14 вересня 2012 року, сторони підписали додаткову угоду № 010/14/535/10 до кредитного договору від 13 серпня 2009 року, відповідно до умов якої дійшли згоди про продовження кінцевого терміну погашення кредиту до 28 лютого 2013 року, а також про надання позичальнику кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2 200 000 грн. З дати укладання цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за генеральною кредитною угодою 10 грудня 2004 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки.
 
Відповідно до пункту 1.2 договору поруки сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями АТЗТ «Луч АО», які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138 в повному обсязі цих зобов`язань.
 
У пункті 4 договору поруки сторони дійшли згоди, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України).
 
13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та поручителем підписано додаткову угоду № 010/02-01/02/138/1 до договору поруки від 10 грудня 2004 року, в якій вони домовились викласти текст договору поруки в новій редакції.
 
18 жовтня 2010 року банк і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 010/02-01/02/138/2 до договору поруки від 10 грудня 2004року, якою внесено зміни до пункту 1.2 договору поруки, а саме встановлено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по боргових зобов`язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року № 010/02-01/02/138/15 та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках.
Позичальник своїх зобов`язань не виконав, унаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 04 березня 2015 року становила 3 711 669,41 грн, із яких:
заборгованість за кредитом у розмірі 2 200 000 грн;
заборгованість за відсотками у розмірі 1 030 149,57 грн;
пеня за кредитом у розмірі 305 399,46 грн;
пеня за відсотками у розмірі 176 150,38 грн.
 
Суд апеляційної інстанції установив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 07 листопада 2013 року у справі № 910/14243/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПрАТ «Луч АО» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ПрАТ «Луч АО» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 200 000 грн заборгованості за кредитом, 297 218,06 грн заборгованості за відсотками, 111 567,12 грн пені за кредитом за період із 01 березня 2013 року до 03 липня 2013 року та 9 726,69 грн пені за відсотками за період із 03 січня 2013 року до 03 липня 2013 року.
 
У провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала справа № 757/6407/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року, визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 10 грудня 2004 року, що забезпечував зобов`язання позичальника за генеральною угодою.
 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі № 910/14243/13 замінено стягувача АТ «Райффайзен банк Аваль» його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».
 
Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 60 від 19 грудня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Форінт» та ТОВ «ФК «Арс-Капітал», останньому відступлено право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі і за генеральною угодою №010/02-01/02-138 від 10 грудня 2004 року, про що складено відповідні реєстри та акти-передачі.
 
За договором про відступлення права вимоги № 181221-1В від 21 грудня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Арс-Капітал» та ОСОБА_1 , останньому відступлено право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі і за генеральною угодою №010/02-01/02-138 від 10 грудня 2004 року.
 
Відповідно до пункту 2.2 договору розмір прав вимоги, що відступаються (передаються) за цим договором кредитором новому кредитору визначається станом на дату відступлення прав вимоги і фіксується в реєстрі відступлення прав вимоги.
 
Згідно додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги від 21 грудня 2018 року до реєстру кредитних операцій, переданих на відступлення, входить: основна заборгованість - 2 200 000,00 грн, нараховані відсотки за користування кредитом - 2 540 615,31 грн, штрафні санкції - 935 260,08 грн.
 
Відповідно до квитанцій № 13997921DA та № 124САА1А22 від 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «ФК «Арс-Капітал» кошти у загальній сумі 260 000 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , не погодившись із оскарженими рішеннями, посилається на безпідставну відмову апеляційного суду в закритті провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення з нього пені на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, за змістом якого суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
 
Відсутність предмета спору відповідач обґрунтовує тим, що внаслідок укладення 21 грудня 2018 року договору про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «Арс-Капітал» та ОСОБА_1  відбулося поєднання боржника та кредитора в одній особі, що свідчить про припинення зобов`язань за договором поруки в силу положень статті 606 ЦК України та відсутність спору між сторонами.
 
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
 
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що: «відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 523/1049/17 (провадження № 61-5787св21) зазначено, що «аналіз статті 367 ЦПК свідчить, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
 
У справі, що переглядається:
            позов пред`явлено у вересні 2013 року;
            рішення суду першої інстанції ухвалено 12 жовтня 2015 року;
            обставини, якими відповідач обґрунтовує відсутність спору між сторонами, виникли 21 грудня 2018 року.
 
Оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не існували на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, то вони не можуть бути підставою для закриття провадження в справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в закритті провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення пені, однак помилився в мотивах такої відмови, зазначивши, що договором про відступлення права вимоги не передбачено умови про відступлення права вимоги за нарахованими сумами пені, незважаючи на те, що додатком №1 до договору передбачено відступлення права вимоги за штрафними санкціями в розмірі 935 260,08 грн.
 
У касаційній скарзі відповідач не пов`язує незаконність оскаржених ним рішень з безпідставністю нарахування пені чи неправильним її розрахунком, посилаючись виключно на порушення судом норм процесуального права та необхідність закриття провадження у справі в зв`язку з припиненням зобов`язань за договором поруки та відсутністю спору між сторонами.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду в частині відмови в закритті провадження за позовними вимогами про стягнення пені підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 пені підлягають залишенню без змін як ухвалені з дотриманням норм процесуального права.
 
Оскільки Верховний Суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Ільїним Олександром Павловичем, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року в частині відмови в закритті провадження у справі за позовними вимогами публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення пені змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення пені залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                       В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                          І. О. Дундар
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
                                                                                         М. М. Русинчук