Постанова 
Іменем  України
12 травня 2022 року
м. Київ
справа № 357/8242/19
провадження № 61-19580св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Сидори», 
відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Пролісок», Фермерське господарство «Дари Ланів», державний реєстратор Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Іллюшина Марина Олександрівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року у складі судді Кошель Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2019 року Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Сидори» (далі - ПОСП «Сидори») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Пролісок» (далі - ФК «Пролісок»), Фермерського господарства «Дари Ланів» (далі - ФГ «Дари Ланів»), державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області (далі - державний реєстратор) Іллюшиної М. О., у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26 червня 2020 року, просило:
1) визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2018 року № 23С, укладений між ОСОБА_1 ФГ «Пролісок» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0039 загальною площею 1,419 га;
2) визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2018 року № 23С, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Дари Ланів» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0040 загальною площею 1,419 га;
3) скасувати рішення державного реєстратора Ілюшиної М. О. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0039 загальною площею 1,419 га, індексний номер: 44606487 від 14 грудня 2018 року та припинити право оренди ФГ «Пролісок» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220486000:04:011:0039, що виникло на підставі договору оренди земельної ділянки від 10 грудня 2018 року № 23С, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Пролісок»;
4) скасувати рішення державного реєстратора Ілюшиної М. О. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0040 загальною площею 1,419 га, індексний номер: 44606792 від 14 грудня 2018 року та припинити право оренди ФГ «Дари Ланів» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220486000:04:011:0040, що виникло на підставі договору оренди земельної ділянки від 10 грудня 2018 року № 23С, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Дари ланів»;
5) витребувати із незаконного володіння та користування ФГ «Пролісок» на користь ПОСП «Сидори» земельну ділянку з кадастровим номером 3220486000:04:011:0039 загальною площею 1,419 га, розташовану у межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області;
6) витребувати із незаконного володіння та користування ФГ «Дари ланів» на користь ПОСП «Сидори» земельну ділянку з кадастровим номером 3220486000:04:011:0040 загальною площею 1,419 га, розташовану на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області;
7) внести зміни до договору оренди землі від 11 грудня 2013 року № б/н, укладеного між ОСОБА_1 та ПОСП «Сидори», шляхом його викладення у новій редакції.
На обґрунтування позову посилалося на таке. 11 грудня 2013 року між ПОСП «Сидори» та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі № б/н, за умовами якого ОСОБА_1 передав в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 2, 838 га з кадастровим номером 3220486000:04:011:0036, розташовану в межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
28 січня 2016 державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Набок В. М. прийняв рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 27981514, яким зареєстрував право оренди на зазначену земельну ділянку за ПОСП «Сидори».
Протягом усього часу дії договору оренди позивач користувався цією земельною ділянкою у своїй господарській діяльності, належним чином сплачував орендну плату.
Починаючи з лютого 2018 року ОСОБА_1 почав вчиняти дії, спрямовані на позбавлення ПОСП « Сидори» права користування за договором оренди.
За скаргою, поданою ОСОБА_1 та іншими особами, Міністерство юстиції України наказом від 15 березня 2018 року № 728/5 скасувало рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 3220486000:04:011:0036 за ПОСП « Сидори».
05 березня 2018 року ОСОБА_1 уклав з іншим орендарем Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліта-2010» договір оренди № 5, який у подальшому був розірваний 04 грудня 2018 року .
26 листопада 2018 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І. В. посвідчила заяву ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки без отримання згоди та погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу з позивачем.
На підставі вказаної заяви 07 грудня 2018 року державний реєстратор прийняв рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0036 шляхом закриття Поземельної книги і скасування кадастрового номера та державної реєстрації земельних ділянок загальною площею 1,419 га кожна з кадастровими номерами 3220486000:04:011:0039 та 3220486000:04:011:0040.
11 грудня 2018 року державний реєстратором Ілюшина М. О. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на сформовані внаслідок поділу спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 
10 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклав договори оренди щодо зазначених земельних ділянок з ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок».
14 грудня 2018 року державний реєстратор Ілюшина М. О. прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди за ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок».
Внаслідок поділу земельної ділянки без погодження з позивачем та передання земельних ділянок в оренду іншим орендарям було порушено право законного орендаря ПОСП «Сидори».
ПОСП «Сидори» вважало, що скасування Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за позивачем права оренди на земельну ділянку не припинило це право і жодним чином не вплинуло на його дійсність.
Договір оренди є дійним, у судовому порядку не оспорювався, строк оренди не закінчився, а тому відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) останній підлягає обов`язковому визнанню сторонами.
Поділ земельної ділянки без відома і згоди позивача не припинило його право орендаря на підставі договору оренди на сформовані внаслідок поділу спірні земельні ділянки.
Передача спірних земельних ділянок в оренду ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок» порушила право позивача та створює останньому перешкоди у користуванні спірними земельними ділянками.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки свідчить про невизнання державою факту набуття позивачем такого права. Тому подальший поділ земельної ділянки на дві земельної ділянки та їх державна реєстрація за ОСОБА_1 , передача їх в оренду ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок» не порушує права ПОСП «Сидори», оскільки такі права відсутні.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки державна реєстрація речового права позивача на спірну земельну ділянку була скасована 15 березня 2018 року, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПОСП «Сидори», з огляду на те, що на момент початку перебігу строку дії укладених договорів оренди землі від 10 грудня 2018 року № 23 С, відлік якого обраховується з 14 грудня 2018 року - часу здійснення на підставі вказаних договорів державної реєстрації речового права за ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів», права та законні інтереси позивача порушені не були через їх відсутність, що виключає наявність підстав для визнання договорів оренди землі від 10 грудня 2018 року № 23 С недійсними. Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 357/8110/18.
У цій справізміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір у ПОСП «Сидори» існує з ОСОБА_1 , ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів». Державний реєстратор Ілюшина М. О. є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог щодо цього відповідача необхідно відмовити саме із зазначеної підстави. Проте відмова у задоволенні позову щодо зазначеного відповідача з підстав відсутності порушення прав позивача не призвела до неправильного вирішення спору.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2020 року ПОСП «Сидори» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судовий розгляд справи здійснювати за участі представника ПОСП «Сидори» адвоката Тетері С. І.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 207, 210, 638, 640 ЦК України, статей 124, 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 6, 14, 17 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон№ 161-XIV), статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), не врахували, що договори оренди землі, укладені після 01 січня 2013 року набирають чинності з моменту їх підписання сторонами. Скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди не впливає на дійсність договору оренди землі. Суди попередніх інстанцій неправильно розтлумачили пункт 37 договору оренди землі від 11 грудня 2013 року, оскільки, керуючись типовим договором оренди землі, що не враховував внесені до ЦК України, ЗК України, Закону № 161-XIV зміни щодо скасування державної реєстрації договорів оренди землі, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, сторони помилково визначили, що договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації, яку фактично неможливо провести, не врахували, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди на земельну ділянку не позбавляє орендаря права оспорювати договір оренди землі, укладений власником земельної ділянки з іншим орендарем. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що у разі скасування державної реєстрації права оренди особи на земельну ділянку в такої особи відсутнє право її оренди, оскільки зазначене суперечить статтям 2, 3 Закону № 1952-IV, статті 11 ЦК України, статті 124 ЗК України. Скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ПОСП «Сидори» не призвело до припинення самого права оренди, що виникло у позивача на підставі договору оренди землі після його державної реєстрації, оскільки нормами законодавства не передбачено припинення права оренди земельної ділянки у разі скасування Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про його державну реєстрацію у порядку статті 37 Закону № 1952-IV. Суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення справи № 357/3844/20, у межах якої вирішувалось питання про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5, не врахували, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений законодавством спосіб. Поділ земельної ділянки не припиняє права оренди, що виникло у її землекористувача до її поділу, що відповідає статті 110 ЗК України. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у цій справі, також безпідставно стягнув з позивача витрати відповідачів на професійну правничу допомогу за час розгляду справи, оскільки жоден із представників відповідачів не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги. 
У лютому 2021 року від ФГ «Пролісок», ФГ «Дари Ланів», ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Марценюк Л. А., надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких відповідачі просили касаційну скаргу ПОСП «Сидори» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
На обґрунтування відзивів посилались на те, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, а наведені в касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду сформовані за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи. 
У відзивах ФГ «Пролісок», ФГ «Дари Ланів», ОСОБА_1 також просили стягнути з ПОСП «Сидори» на їхню користь витрати на професійну правничу допомогу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПОСП «Сидори» на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2020 року у справі № 912/3294/18, від 02 жовтня 2020 року у справі № 912/3295/18, від 19 грудня 2018 року у справі № 291/422/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 291/426/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 291/421/17, від 23 травня 2018 року у справі № 704/1551/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 917/410/18, від 15 липня 2020 року у справі № 915/476/19, від 11 травня 2018 року у справі № 902/803/17, від 28 серпня 2019 року у справі № 537/4946/13-ц; від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц; Великої Палати Верховного Суду: від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 05 червня 2019 року у справі № 392/1829/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву та відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 2,838 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3224486000:04:011:0036, розташована у межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Відповідно до договору оренди землі від 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 (орендодавець) надає, а ПОСП «Сидори» (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Сидорівська сільська рада, Білоцерківський район, Київська область, та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на землю серії Р2 № 356275, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області 24 червня 2003 року (т. 1, а. с. 15, 16).
Відповідно до пункту 37 зазначеного договору договір набирає чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації.
Право оренди земельної ділянки ПОСП «Сидори» на підставі договору оренди землі від 11 грудня 2013 року зареєстроване 26 січня 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Набоком В. М., індексний номер: 27981514 від 28 січня 2016 року (т. 1, а. с. 22).
28 лютого 2018 року мешканці Білоцерківського та Рокитнянського районів Київської області, у тому числі ОСОБА_1 , звернулися до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Зазначали, що відповідне речове право за ПОСП «Сидори» зареєстроване за відсутності необхідних на те документів, без підписаних скаржниками договорів, заяв на вчинення реєстраційних дій тощо (т. 1, а. с. 27-35).
Наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5 зазначена колективна скарга задоволена частково. Наказано скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 січня 2016 року № 27981514, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Набоком В. М. та внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів про інше речове право (право оренди), внесених на підставі цих рішень. (т. 1, а. с. 36).
05 березня 2018 року ОСОБА_1 уклав з іншим орендарем ТОВ «Еліта-2010» договір оренди № 5, який було розірвано 04 грудня 2018 року.
26 листопада 2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І. В. посвідчена заява ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки.
07 грудня 2018 року державним кадастровим реєстратором прийняті рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3220486000:04:011:0036 та державної реєстрації земельних ділянок загальною площею 1,419 га кожна з кадастровими номерами 3220486000:04:011:0039 та 3220486000:04:011:0040.
11 грудня 2018 року державним реєстратором Ілюшиною М. О. прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на сформовані внаслідок поділу спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 
10 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклав договори оренди щодо зазначених земельних ділянок з ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок».
14 грудня 2018 року державний реєстратор Ілюшина М. О. прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди за ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок».
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положення статті 3 ЦК України презюмують свободу договору разом із рівністю учасників цивільних відносин, а також справедливість, добросовісність та розумність як загальні засади цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон № 161-XIV.
Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIVдоговір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону № 161-XIV).
Відповідно пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина перша статті 14 Закону № 161-XIV).
Згідно з частиною першою статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (частина п`ята статті 6 Закону № 161-XIV). 
Згідно зі статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону 
№ 1952-IV.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV(у редакції, чинній на час укладення між ПОСП «Сидори» та ОСОБА_1 договору оренди землі від 11 грудня 2013 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 3 Закону № 1952-IVречові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.
Відповідно до статті 28 Закону № 1952-IVрішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування. Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
У постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі 
№ 6-643цс16 зазначено, що учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
З урахуванням наведеного для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.
Судами встановлено, що в пункті 37 договору оренди землі від 11 грудня 2013 року сторони визначили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. 
В ухвалі Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/8104/19 (провадження № 61-399сво21) за позовом ПОСП «Сидори» до ОСОБА_1, ФГ «Пролісок», ФГ «Дари ланів», державного реєстратора Ілюшиної М. О. про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування рішень про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, зазначено, що у пункті 37 договору оренди землі, укладеного 11 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Сидори», закріплено, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації. Тобто момент набрання чинності вказаного договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом його державної реєстрації.
Отже, момент набрання чинності вказаного договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом його державної реєстрації.
Право оренди земельної ділянки ПОСП «Сидори» на підставі договору оренди землі від 11 грудня 2013 року зареєстроване 26 січня 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Набоком В. М., індексний номер: 27981514 від 28 січня 2016 року (т. 1, а. с. 22).
Однак зазначене рішення державного реєстратора було скасоване наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5 як таке, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства. В цей же день до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ПОСП «Сидори». 
На час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій зазначений наказ у встановленому законом порядку не скасований.
Зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку та внесенням відповідних відомостей до Реєстру втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до частини другої статті 3 Закону № 1952-IV, статті 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19), від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18 (провадження № 61-19170св19), від 08 квітня 2021 року у справі № 357/7886/18 (провадження №61-14414св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 357/8107/18 (провадження № 61-14415св20), від 11 травня 2021 року у справі № 357/7999/18 (провадження № 61-10444св20).
Встановивши, що на час державної реєстрації права оренди земельних ділянок за ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок» таке право в ПОСП «Сидори» було відсутнє внаслідок скасування наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5 рішення про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за позивачем, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що права та інтереси позивача не були порушені відповідачами і відмовив у задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції, з яким по суті вирішеного спору погодився апеляційний суд, правильно керувався положеннями Закону № 1952-IV та нормами статей 125, 126 ЗК України. Та обставина, що договір оренди землі між ПОСП «Сидори» та ОСОБА_1 укладений 11 грудня 2013 року, тобто після 01 січня 2013 року, коли законодавство передбачало реєстрацію права оренди земельної ділянки, а не договору оренди землі, не може бути підставою для скасування правильних по суті судових рішень у цій справі, оскільки у позивача відсутнє суб`єктивне право, за захистом якого він звернувся до суду.
У постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 704/1551/16-ц (провадження № 61-1122св17), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. Вирішуючи спір, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходив з того, що на момент укладення спірного договору його сторони не допустили таких порушень правових норм, які б давали підстави для визнання договору недійсним, що свідчить про безпідставність позовних вимог у цій справі. Апеляційний суд правильно виходив із того, що згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним після досягнення сторонами усіх його істотних умов, а це відбулося 04 лютого 2015 року за життя орендодавця і за його підписом, а реєстрація договору була здійснена після його смерті, проте це не впливає на недійсність договору. При цьому, апеляційний суд правильно зазначив, що наявність чи відсутність порушень закону посадовою особою при державній реєстрації спірного договору не може свідчити про його недійсність. Крім того, право позивача на земельну ділянку, яка є предметом оренди за спірним договором, посвідчено 15 грудня 2015 року (свідоцтво про право на спадщину), отже, при посвідченні спірного договору, державний реєстратор не мав можливостей встановити факт переходу права власності на орендовану земельну ділянку до спадкоємця її попереднього власника.
У постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 291/422/17 (провадження № 61-29047св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 291/426/17 (провадження № 61-32794св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 291/421/17 (провадження № 61-22637св18), на які посилається заявник в касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що непроведення державної реєстрації права оренди землі саме по собі не свідчить про те, що договір не укладено, як і про те, що позивач не має права оспорити договір, укладений орендодавцем з іншим орендарем. При цьому, передаючи справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» до фізичних осіб, Чорнорудецького фермерського господарства «Поділля» Ружинського району Житомирської області, Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання договорів оренди землі недійсними, визнання незаконними та скасування державної реєстрації речових прав і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки суди не врахували, що інтерес Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» у використанні на праві оренди спірної земельної ділянки виник раніше, ніж право та інтерес щодо цієї земельної ділянки у Чорнорудецького фермерського господарства «Поділля» Ружинського району Житомирської області, а відтак позивач має право на позов. Враховуючи те, що договір оренди землі з Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Світанок» було укладено раніше, ніж новий договір оренди землі з Чорнорудецьким фермерським господарством «Поділля» Ружинського району Житомирської області, суди не перевірили доводи позивача, спір по суті не вирішили.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (провадження № 12-2гс19), на які посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що суди попередніх інстанцій установили, що на підставі договору оренди землі від 16 вересня 2010 року позивач передала спірну земельну ділянку в оренду Дочірньому сільськогосподарському підприємству «Агрокомплекс» строком на 5 років. Цим договором оренди передбачено, що він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. При цьому його пунктом 19 передбачено, що орендар повинен здійснити державну реєстрацію договору у місячний термін. Отже, момент набрання чинності договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. Такі умови договору відповідають статті 18 Закону України «Про оренду землі», чинній на час виникнення спірних правовідносин. З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин. Разом з тим проведення 04 грудня 2013 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01 січня 2013 року. Отже, оскільки Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Агрокомплекс» не здійснило державну реєстрацію договору оренди землі, договір між позивачем та відповідачем чинності не набрав і, відповідно, вказане сільськогосподарське підприємство не набуло прав орендаря за спірним договором оренди землі. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що оскільки відповідно до пункту 4 додаткової угоди від 02 березня 2015 року, яка є невід`ємною частиною спірного договору оренди землі, а основний договір чинності не набрав, не могла набрати чинності і додаткова угода. У той же час, хоча стаття 31 Закону України «Про оренду землі» регулює питання припинення договору оренди землі, проте договір оренди земельної ділянки чинності не набрав, відтак підстав для задоволення позовних вимог щодо його припинення не вбачається.
На відміну від справ № 704/1551/16-ц, № 291/422/17, № 291/426/17, № 291/421/17, № 367/2022/15-ц, № 922/2723/17, № 696/1693/15-ц у цій справі суди встановили, що у пункті 37 договору оренди землі від 11 грудня 2013 року сторони визначили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Оскільки речове право на спірну земельну ділянку за ПОСП «Сидори» було скасовано наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено відповідні відомості, то на час укладення оспорюваних договорів, позивач не мав речового права на спірну земельну ділянку. Крім того, оскаржувані судові рішення не суперечить правовим висновкам, наведеним в зазначених постановах Верховного Суду.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 912/3294/18, від 02 жовтня 2020 року у справі № 912/3295/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного господарського суду про задоволення позову Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополь Агро» про стягнення штрафу та пені. У зазначених справах спірні правовідносини виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором оренди землі. Тобто правові висновки в зазначених справах зроблено за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 902/803/17 (про стягнення збитків), від 20 лютого 2019 року у справі № 917/410/18 (про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди землі), від 15 липня 2020 року у справі № 915/476/19 (про скасування запису про право власності на нежитловий об`єкт та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування про надання згоди на реєстрацію права спільної власності), від 05 червня 2019 року у справі № 392/1829/17 (про скасування державної реєстрації іншого речового права за додатковою угодою до договору оренди), від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора), у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 537/4946/13-ц (про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру, визнання недійсним договору найму, позбавлення права користування житлом, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні квартирою, виселення, зняття з реєстрації), є необґрунтованими, оскільки в зазначених справах інші предмети і підстави позовів, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також інше матеріально-правове регулювання спірних відносин, ніж в цій справі.
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження в цій справі до вирішення справи № 357/3844/20 за позовом ПСП «Сидори» до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , треті особи: ТОВ «Еліта-2010», ФГ «Пролісок», ФГ «Дари Ланів» про визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5 не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Відповідно до статті 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Встановивши, що наявність у суді справи № 357/3844/20 у межах якої оскаржується наказ Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5, не може бути перешкодою для розгляду цієї справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження в цій справі.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 357/8095/19 (провадження № 61-4931св21).
Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне стягнення судом апеляційної інстанції з позивача на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції стягнув з ПОСП «Сидори» на користь ОСОБА_1 9 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу, зокрема по 4 500,00 грн на користь ФГ «Пролісок», ФГ «Дари Ланів», проте жоден з представників відповідачів не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зроблено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до розрахунку, наведеному в актах виконаних робіт, Адвокатське Об`єднання «Конфер Лекс» (далі - АО «Конфер Лекс») станом на 21 вересня 2020 року витратило час на надання правничої допомоги як ФГ «Пролісок» так і ФГ «Дари Ланів», що складає 9 годин, сплачений гонорар становить 9 000, 00грн, правнича допомога складалася з вивчення та юридичного аналізу наданих клієнтом документів, що пов`язаний з розглядом справи № 357/8242/19 (2 години); аналізу, вивчення судової практики, що пов`язана з спірними правовідносинами, опрацювання необхідних нормативно-правових джерел (1 година); роз`яснення клієнту за наслідками ознайомлення з наданими документами та вивчення судової практики перспектив апеляційного розгляду та можливість рішень, що можуть бути ухвалені за результатами розгляду справи (1година); складання проєкту відзиву на апеляційну скаргу (4 години); узгодження з клієнтом проєкту відзиву на апеляційну скаргу (1 година).
Відповідно до розрахунку, наведеному в акті приймання-передачі професійної правничої допомоги адвоката від 01 жовтня 2020 року, адвокатом Миколюком М. Д. надана ОСОБА_1 така професійна правнича допомога: надання консультацій клієнту у справі № 357/8242/19 - 1 000,00 грн; аналіз судової практики, пов`язаної з спірними правовідносинами - 2 000,00 грн; підготовка проєту відзиву на апеляційну скаргу та узгодження його з клієнтом - 5 000,00 грн; надсилання відзиву на апеляційну скаргу до суду - 1 000,00 грн; авансовий платіж за представництво клієнта в Київському апеляційному суді - 1 000,00 грн.
Апеляційний суд надав оцінку зазначеним доказам витрат на правничу допомогу та зазначив, що враховуючи, що адвокатом АО «Конфер Лекс» Любарцем А. Ю. одночасно надавалась професійна правнича допомога як відповідачу ФГ «Пролісок», так і відповідачу ФГ «Дари Ланів», з долучених до відзиву на апеляційну скаргу документів також випливає, що обсяг юридичних послуг зазначеним відповідачам є ідентичним, їхня правова позиція викладена у спільному відзиві на апеляційну скаргу, аналіз та вивчення судової практики та документів стосувався однакових правовідносин та не потребував узгодження позиції щодо захисту прав та інтересів окремо щодо кожного з відповідачів, стягнення коштів за надані послуги на користь кожного з відповідачів не відповідає критерію реальності та розумності.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами шляхом стягнення з ПОСП «Сидори» на користь ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» -9 000,00 грн, по 4 500,00 грн кожному відповідачу.
Також апеляційний суд зазначив, що надсилання відзиву на апеляційну скаргу до суду не відноситься до правничої допомоги адвоката, а тому дійшов висновку про стягнення з ПОСП «Сидори» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.
З урахуванням викладеного необхідно дійти висновку, що відповідачі підтвердили документально, що ними були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про доведеність понесення сторонами судових витрат та їх розміру, який підлягає відшкодуванню.
Щодо клопотання про розгляд касаційної скарги за участю представника ПОСП «Сидори» - адвоката Тетері С. І.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
Водночас згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, клопотання ПОСП «Сидори» про розгляд справи за участю його представника - адвоката Тетері С. І.задоволенню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Щодо клопотань представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Л. А. та представника ФГ «Пролісок» і ФГ «Дари Ланів» - адвоката Косяка В. М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л. А. просила стягнути з ПОСП «Сидори» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції в сумі 12 500 грн, які складаються з гонорару адвоката за надані послуги в сумі 7 500 грн та з гонорару успіху - 5 000 грн. На підтвердження зазначених витрат представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л. А. надала: договір про надання правничої допомоги № 16/20, укладений 10 грудня 2020 року з  ОСОБА_1 ; додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2020 року; акт виконаних робіт від 18 лютого 2021 року, згідно з яким ОСОБА_1   надана правнича допомога у вигляді аналізу касаційної скарги ПОСП «Сидори» та складання відзиву на касаційну скаргу, за що винагорода складає 7 500 грн, а також 5 000, 00 грн - гонорар успіху; товарний чек від 18 лютого 2021 року № 30 про сплату 7 500,00 грн.
У відзиві на касаційну скаргу представник ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» - адвокат Косяк В. М. просив стягнути з ПОСП «Сидори» на користь ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» по 10 000 грн понесених ними витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції. На підтвердження зазначених витрат, понесених ФГ «Пролісок», адвокат Косяк В. М. надав: договір № 51, укладений 10 лютого 2022 року між ФГ «Пролісок» та Адвокатським об`єднанням «МКБ Групп» (далі - АО «МКБ Групп»), за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується надати правничу допомогу у справі № 357/8242/19 і сторони визначили розмір гонорару в сумі 5 000,00 грн та гонорар успіху - 5 000,00 грн; акт приймання-передачі правничої допомоги від 19 лютого 2021 року, згідно з яким ФГ «Пролісок» надана правнича допомога у вигляді аналізу судової практики, складання та подання відзиву на касаційну скаргу; платіжне доручення від 16 лютого 2021 року № 323 про сплату ФГ «Пролісок» на користь АО «МКБ Групп» коштів у розмірі 5 000,00 грн. На підтвердження зазначених витрат, понесених ФГ «Дари Ланів», адвокат Косяк В. М. надав: договір про правничу допомогу № 52, укладений 10 лютого 2021 року між ФГ «Дари Ланів» та АО «МКБ Групп», за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується надати правничу допомогу у справі № 357/8242/19 і сторони визначили розмір гонорару у сумі 5 000,00 грн та гонорару успіху - 5 000,00 грн; акт приймання-передачі правничої допомоги від 19 лютого 2021 року, згідно з яким ФГ «Дари Ланів» надана правнича допомога у вигляді аналізу судової практики, складання та подання відзиву на касаційну скаргу; платіжне доручення від 16 лютого 2021 року № 304 про сплату ФГ «Дари Ланів» на користь АО «МКБ Групп» коштів у розмірі 5 000,00 грн.
19 лютого 2021 року копія відзиву на касаційну скаргу представника ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» - адвоката Косяка В. М., а 18 лютого 2021 року копія відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Л. А. надіслані іншим учасникам справи, у тому числі позивачу, однак клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції від особи, яка подала касаційну скаргу у цій справі, до Верховного Суду не надходило.
Клопотання підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 12 500,00 грн, а ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» - у розмірі 10 000,00 грн кожним, що є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Позивач, який подав касаційну скаргу, не звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зменшення заявлених відповідачами до відшкодування витрат на правничу допомогу, не спростував їх розмір та не довів неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині четвертої статті 137 ЦПК України, що унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №465/3458/15-ц (провадження №61-19582св20).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 357/8095/19 (провадження № 61-4931св21).
Оскільки за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги позивача ПОСП «Сидори» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін, то наявні підстави для компенсації понесених відповідачами в суді касаційної інстанції витрат на правничу допомогу особою, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» про розгляд касаційної скарги за участю його представника - адвоката Тетері Світлани Ігорівни відмовити.
Касаційну скаргу Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залишити без змін.
Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Марценюк Лесі Анатоліївни та представника Фермерського господарства «Пролісок» та Фермерського господарства «Дари Ланів» - адвоката Косяка В`ячеслава Миколайовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції задовольнити.
Стягнути з Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на користь ОСОБА_1 12 500,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Стягнути з Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на користь Фермерського господарства «Пролісок» 10 000, 00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Стягнути з Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на користь Фермерського господарства «Дари Ланів» 10 000, 00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        Г. І. Усик