Ухвала
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 185/1258/21
провадження № 61-5470ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, 23 липня 2010 року підписала анкету-заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. 
 
Вказувало, що свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, а саме, надав  ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредиту. У порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала у зв`язку з чим станом на 13 січня 2021 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором у розмірі 76 056,54 грн, яка складається                    з: 56 363,85 грн - заборгованості за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованості за поточним тілом кредиту, 56 363,85 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованості за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованості за простроченими відсотками; 19 692,69 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України;                  0,00 грн - нарахованої пені; 0,00 грн - нарахованої комісії.
 
Ураховуючи вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року б/н у розмірі                         76 056,54 грн.
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області                           від 16 серпня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року б/н у розмірі 56 363,86 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Встановивши отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, що підтверджується випискою з особового рахунку та не спростовано відповідачкою, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку простроченого тіла кредиту у розмірі 56 363,86 грн, а в іншій частині позову відмовив за недоведеністю. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору від 23 липня 2010 року б/н з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідачки укласти кредитних договір та отримати відповідно кредитні кошти. 
 
16 червня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 76 056,54 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248 100,00 грн), а тому відповідно до вимог                        ЦПК України справа є малозначною.      
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                          v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Посилання заявника на постанови Верховного Суду у справах, де за подібних відносин, але різних фактичних обставин, встановлено інші умови договірного регулювання відносин сторін спору, не є підтвердженням відсутності єдності у правозастосовчій практиці у справах щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Заявником у касаційній скарзі не сформульовано правову проблему, яка на думку заявника, є фундаментальною і потребує вирішення Верховним Судом. 
 
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції. 
 
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та   має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній     скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній      справі.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом                2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний