ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року	Львів	Справа № 380/8207/21 пров. № А/857/182/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Приступи Р.Л. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України) та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року (суддя – Сподарик Н.І., час ухвалення – 13:16 год., місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – 26.11.2021), 
в адміністративній справі №380/8207/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України), 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,      

                                                              встановив: 

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 29.08.2018 до дня фактичного розрахунку 22.04.2021 (967 календарних дні) у сумі 205119,23 гривень. 
Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову повністю. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 залишено позов без розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористане речове майно, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки), відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 29.08.2018 у зв`язку із звільненням з військової служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 29.08.2018 по 22.04.2021 у сумі 44659,15 грн.. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в сумі 127,11 грн.. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованим, ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що на день виключення позивача зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення спору щодо виплачених сум не було і лише після цього позивач звернувся до суду через 2 роки 10 місяців. Оскільки позов заявлено поза межами місячного строку, то такий підлягає залишенню без розгляду. Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу належних сум при звільненні був відсутній спір про їх розмір, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпПУ відсутні. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.11.2021 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
Також з рішенням суду першої інстанції від 23.11.2021 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційну порядку. Вважає позивач оскаржене рішення суду незаконним, яке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що на день виключення позивача зі списків особового складу йому належали до виплати наступні платежі: одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористане речове майно; компенсація за невикористані дні додаткової відпустки; індексація грошового забезпечення. Сума належних позивачу виплат при звільненні  становила суму 138770,76 грн., що становить 100%. Із вказаної суму поза межами строку виплат проведено виплати на загальну суму 89217,58 грн., що становить 64,3% від загальної суми належної до виплати при звільненні. Однак, суд першої інстанції при розрахунку до стягнення середнього грошового забезпечення, застосовуючи принцип справедливості та співмірності, врахував лише виплачену поза межами строку розрахунку індексацію грошового забезпечення у сумі 46577,91 грн., залишивши без розгляду в частині позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористане речове майно, компенсації за невикористані дні додаткові відпустки, вважаючи, що позов у вказаній частині подано поза межами строку звернення до суду. При цьому суд першої інстанції не врахував юридично значимі факти, а саме звільнення позивача із військової служби мало місце 28.08.2018, а фактичний остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням проведено відповідачем виплатою 23.04.2021 - індексації грошового забезпечення. Тобто, суд першої інстанції вважає, що позивачем пропущені строк звернення до суду відносно проміжних виплат, які мали в період після дня звільнення до крайньої виплати заборгованості. Водночас, застосування судом першої інстанції строків звернення до суду до проміжних виплат, проведених поза строками розрахунку вказує про помилковість у застосуванні судом першої інстанції ст.ст. 116, 117 КЗпП та ст. 122, 123 КАС України і як наслідок, безпідставне залишення без розгляду частини позовних вимог. Вказує апелянт, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому є триваючим порушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.11.2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України. 
Згідно із наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України від 28.08.2018 року №232-ос “По особовому складу” відповідно до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 , техніка-водія відділення інженерного облаштування державного кордону відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” І категорії (тип Б), звільненого за п.п.“а” (у зв`язку із закінченням строку контракту), п.2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з 28 серпня 2018 у запас. Вислуга років ОСОБА_1 станом на 28.08.2018 року становить: - календарна: 10 років 11 місяців 29 днів; пільгова: 05 роки 09 місяців 10 днів; всього: 16 років 09 місяців 09 днів (а.с. 14, 15). 
Станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. 
Судом встановлено, що 29.08.2018 року позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 49553,18 грн.; 26.01.2019 позивачу виплачено компенсацію за невикористане речове майно у сумі 24139,81 грн. (а.с. 24). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №380/2524/20 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2018 та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2018 (а.с. 20). 
На виконання вказаного рішення суду позивачу виплачено 26.06.2020 року компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік у сумі 18499,86 грн. (а.с. 24). 
23.04.2021 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 46577,91 грн. (а.с. 24, 31). 
Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби України, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, чим відповідач вчинив протиправну бездіяльність із не проведенням з позивачем повного розрахунку при звільненні, а тому суд дійшов висновку, що позивач у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку (з 29.08.2018 по 22.04.2021) у розмірі 44659,15 грн., з врахуванням принципу співмірності та пропорційності. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до частини 3 статті 24 цього Закону, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. 
Матеріалами справи підтверджується, що всупереч наведеним нормам відповідачем не було проведено позивачу розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, а саме: не проведено з позивачем розрахунків щодо одноразової грошової допомоги при звільненні; компенсації вартості за неотримане речове майно; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки; індексації грошового забезпечення. 
Кожна із виплат була проведена позивачу у різні періоди, що підтверджується матеріалами справи. 
Разом з тим, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 у вказаній справі №380/8207/21 постановлено залишити позов без розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористане речове майно, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, як це передбачено п.8 ч.1 ст.240 КАС України. 
Вказана ухвала суду від 23.11.2021 року в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reestr.court.gov.ua/Review/101392523). 
Таким чином, у вказаній справі спірним залишається питання щодо несвоєчасної виплати позивачу повного розрахунку по індексації грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє як безпідставні відповідні доводи та вимоги апеляційної скарги позивача про незаконність рішення суду першої інстанції в частині нестягнення в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористане речове майно, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки). З цього приводу суд зазначає, що позивач не скористався правом на оскарження в апеляційному порядку ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 у вказаній справі №380/8207/21 про залишення без розгляду частини позовних вимог. 
Здійснюючи апеляційну перевірку рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невчасно проведений розрахунок при звільненні передбачено нормами Кодексу законів про працю України. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 28.08.2019, проте виконав свій обов`язок лише 23.04.2021. 
Таким чином, оскільки позивачу як військовослужбовцю (працівникові) не була виплачена належна йому у день звільнення індексацію грошового забезпечення у повному обсязі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку є правомірними. 
Суд не приймає до уваги доводи апелянта (відповідача) стосовно відсутності спору щодо невиплати вказаних вище сум після звільнення позивача, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 23.04.2021, і як наслідок, позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 23.11.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 23.04.2021 року індексацію грошового забезпечення у сумі 46577,91 грн.. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексації грошового забезпечення) за період із 28.08.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 23.04.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби – органу Державної прикордонної служби України 28.08.2019, а виплата індексації грошового забезпечення у сумі 46577,91 грн. здійснена лише 23.04.2021, строк затримки розрахунку складає - 967 календарних днів (з 29.08.2019 по 23.04.2021). 
Згідно відомостей, що наведені в особовій картці грошового забезпечення позивача за 2018 рік, розмір його грошового забезпечення за два повні місяці до звільнення становив: у червні 2018 року – 10061,56 грн., у липні 2018 року – 10061,56 грн.. Разом – 20123,12 грн. (а.с. 17). Кількість календарних днів за червень-липень 2019 року складає 61. Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 329,88 грн. в день (10061,56 + 10061,56) грн./61 календарний день). 
Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 20123,12 грн.. Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 329,88 грн. (20123,12 грн./61 календ. днів). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 318993,96 грн. (329,88 х 967), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум індексації грошового забезпечення (46577,91 грн.). 
Отже, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а. 
Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 46577,91 грн./ 318993,96 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,14. 
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 44659,15 грн. (середня заробітна плата позивача за один день – 329,88 х 967 днів затримки розрахунку х 0,14 = 44659,15). 
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 29.08.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 23.04.2021, становить 44659,15 гривень. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
З врахуванням наведеного безпідставними є і доводи апеляційної скарги позивача. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд                                                            

                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України) та апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року в адміністративній справі №380/8207/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 28.04.2022 року