ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року 
м. Київ

cправа №  904/92/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий, Кібенко О. Р., Студенець В.І.,
за участю секретаря Низенко В. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз»
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
у складі:   суддя       Крижний О.М.
від 15.11.2021
постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Коваль Л.А.,   Мороз В.Ф., Кузнецов В.О.       
від 10.02.2022
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до   Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:   Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут»
про   стягнення 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 3 434 525,52 грн та визнання одностороннього правочину у вигляді заяви від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0220 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних вимог на суму 3   434   525,52   грн недійсним
за участю представників:
від позивача: Мицько Р.М.,
від відповідача: Кузьміна І.С.,
від третьої особи: Майборода А.Л.,

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором №13-137-ВТВ  від 04.01.2013  (за період з 01 січня 2019 року (включно) по 30 квітня 2019 року (включно)) у розмірі 3 434 525,52 грн.
14.02.2020 від позивача надійшла заява в порядку  статті 237 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач заявив вимогу про визнання недійсним правочину у вигляді заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0620, оскільки вважає вимогу від 23.01.2020 №490007.2-Сл-898-0120 безпідставною та такою, що не створює для Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» будь-яких прав та обов`язків, а тому не визнає і заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
Як встановлено судами попередніх інстанцій, в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа №  904/4470/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» про стягнення 348 222 726,62 грн заборгованості за природний газ, 51 305 898,24 грн пені, 3 583 797,82 грн 3% річних та 9 972 484,42 грн інфляційних втрат.
За результатами розгляду даної справи, Господарським судом Дніпропетровської області прийнято рішення від 28.07.2016, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
В подальшому, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 по справі № 904/4470/16, яка залишена в силі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2016 у справі №904/4470/16 було скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 348 222 726,62 грн заборгованості за природний газ, 3 583 797,82 грн 3% річних, 9  972 484,42 грн інфляційних втрат.
Під час прийняття вказаного судового рішення по справі № 904/4470/16 були встановлені, зокрема, наступні обставини.
04.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна                                компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації                «Дніпропетровськгаз» (покупець) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13-137-ВТВ (надалі - договір) відповідно пунктів 1.1 та 1.2 якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ (далі - газ), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.
Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат покупця (п. 1.2 договору).                                
Пунктом 2.1. договору (в редакції додаткової угоди №11 від 05.02.2015 року) передбачено, що продавець передає покупцеві у період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року газ в обсязі до 173 534,749 тис. куб.м., у тому числі у 2013 році 39  508,910 тис. куб.м., у 2014 році до 56 998,899 тис. куб.м., у 2015 році до 74  858,060тис. куб.м.
Продавець передає покупцю імпортований газ (за кодом згідно  УКТ  ЗЕД  2711  21  00  00, ввезеного на митну територію України ПАТ  «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - на газорозподільних станціях (ГРС)ДК «Укртрансгаз». Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ (пункт 3.1 договору).
Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (пункт 3.3 договору).
Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов`язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункт 3.4. договору).
Відповідно до пункту 5.1. договору ціна (граничний рівень ціни) на природний газ установлюється НКРЕ.
Додатковими угодами №1 від 10.07.2013 року, №2 від 08.08.2013 року, №3 від 31.12.20-13 року, №4 від 28.04.2014 року, №5 від 15.05.2014 року, №6 від 10.06.2014 року, №7 від 05.09.2014 року, №8 від 10.11.2014 року, №9 від 03.12.2014 року, №10 від 22.12.2014, №11 від 05.02.2015 року, №12 від 10.03.2015 року, №13 від 03.04.2015 року, №14 від 12.05.2015 року, №15 від 03.06.2015 року, №15 від 10.07.2015 року, №17 від 12.10.2015 року, №18 від 28.10.2015 року, №19 від 27.11.2015 року сторонами вносилися зміни до пункту 5.2 договору на купівлю-продаж природного газу № 13-137-ВТВ від 04.01.2013 року в частині вартості природного газу.
Відповідно до пункту 6.1 договору (в редакції додаткової угоди № 10 від 22.12.2014 року) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ цим договором здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеним між продавцем і покупцем.
У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.
У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу.                                
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (розділ 11 договору з урахуванням додаткових угод).                                
Відповідно до умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято за актами прийому-передачі природного газу протягом з січня 2013 року - грудень 2015 року природний газ на загальну суму 1 036 110 883 грн. 98 коп.
Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» здійснило часткову оплату отриманого природного газу на загальну суму 687 888 157 грн. 36 коп.
Апеляційний господарський суд вважав правомірними позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 348 222 726, 62 грн основного боргу, 3  583 797, 82 грн 3% річних за загальний період з 21.01.2016 по 13.05.2016 та 9  972  484, 42 грн інфляційних втрат за загальний період з лютого 2016 року по квітень 2016 року.
В силу приписів частини 4  статті 75 Господарського процесуального кодексу України  обставини, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у справі № 904/4470/16, не підлягають доказуванню у цій справі.
В подальшому рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019 у справі №  904/1209/18, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2019 та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.08.2019, зокрема, стягнуто з Публічного акціонерного товариства з газопостачання та газифікації «Дніпропетровськгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму 3% річних в розмірі 18  679 583, 84 грн (за період з 14.05.2016 по 27.02.2018), інфляційну складову в розмірі 81 075 510, 99 грн (за період з травня 2016 року по січень 2018 року), які нараховані у зв`язку з подальшим простроченням оплати вищевказаного боргу за договором    від 04.01.2013 №  13-137-ВТВ.
У даній справі позивач на підставі  статті 625 Цивільного кодексу України  нарахував відповідачу 3% річних за період прострочення з 01.01.2019 по 30.04.2019 у сумі 3 434 525,52 грн.
У свою чергу, відповідач звернувся з заявою про закриття провадження у справі з підстави припинення зобов`язань, що є предметом позову зарахуванням однорідних вимог. В свою чергу, позивач не визнав права зустрічної вимоги відповідача, що є предметом правочину про зарахування та звернувся з вимогою у справі на підставі  статті 237 Господарського процесуального кодексу України  про визнання недійсним правочину, оформленого заявою Акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог з підстав порушення статей 203, 601 Цивільного кодексу України через спірність вимог.
Так, на адресу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»  від Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» надійшла заява про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0220 з підстав, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України. У заяві зазначено, що Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» має перед Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» непогашене грошове зобов`язання у сумі 3 434 525,52 грн. Одночасно, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»  має перед Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» непогашене грошове зобов`язання у сумі 3 434 525,52 грн, яке виникло у зв`язку з невиконанням Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вимоги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» від 23.01.2020.
Згідно вимоги від 23.01.2020 №490007.1-Сл-898-0120 про виконання грошового зобов`язання Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» вимагало від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у семиденний термін з дня пред`явлення даної вимоги перерахувати грошові кошти у розмірі 3 434 525,52 грн. У вимозі зазначено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (первісний кредитор) та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (новий кредитор) укладено договір від 15.01.2020 №15-01/20 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо виконання грошового зобов`язання у сумі 3 434 525,52 грн, яке виникло у зв`язку з невиконанням Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»  постанов Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63  та  від 27.02.2019 №143  в рамках договорів, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині вартості отриманого природного газу, а саме: договір № 16-106-Н від 30.12.2015; договір № 16-405-Н від 28.10.2016; договір № 17-204-Н від 12.04.2017; договір  №  17-404-Н від 29.09.2017; договір № 18-504-Н від 05.11.2018,    який був розподілений населенню. 
08.02.2019 набрала чинності  постанова Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами». Пунктом 2 зазначеної постанови передбачено, що не допускається:
- нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності  постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників"  та  від 23 березня 2016 року № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»;
- нарахування постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованості за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 року №619, в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 року, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 №619,  в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 року, були встановлені наступні норми споживання газу населенням у разі відсутності газових лічильників:
- плита газова за наявності централізованого постачання гарячої води - 9.8 куб.м (людино-місяць)
- плита газова у разі відсутності централізованого постачання гарячої води та газового водонагрівача- 18.3 куб.м (людино-місяць)
- плита газова та газовий водонагрівач - 23.6 куб.м (людино-місяць)
Протягом 2015-2019 років Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» закуповувало у Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» природний газ для потреб населення, в тому числі для споживачів без газових лічильників. Всього за період з липня 2015 року до 01  лютого 2019 року (нові норми споживання набрали чинність 08 лютого 2019 року) Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» було придбано газу на загальну суму 18  491  405 367,83 грн (договори купівлі-продажу газу від 30.06.2015 №15-709-Н, від 30.12.2015 №16-106-Н, від 28.10.2016 №16-405-Н, від 12.04.2017 №17-204-Н, від 29.09.2017 №17-404-Н, від 05.11.2018 №18-504-Н).
Вартість газу, придбаного у Акціонерного товариства « НАК «Нафтогаз України» для потреб населення без лічильників газу, склала 2 695 872 831,12 грн, залишок суми, який підлягав коригуванню, складав 1 756 256 489,16 грн.
На виконання  постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63  Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» листом від 28.02.2019 року №49703-Сл-3292-0219 були направлені коригуючі акти вартості отриманого природного газу та акти-розрахунки до них з проханням в термін до 01.03.2019 року здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» та повідомити суму переплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01 лютого 2019 року (у розрізі договорів).
Однак, 02.04.2019 Акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» коригуючі акти приймання-передачі та акти-розрахунки до них були повернені без розгляду.
Водночас,  постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143  (яка відтворює зміст пунктів 2 та 3  Постанови КМУ від 30.01.2019 №63) передбачено наступне:
- не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності  постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників"  та  від 23 березня 2016 р. № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»;
- не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 року №619, в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 року, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.
З огляду на те, що наведені норми є обов`язковими до виконання суб`єктами, на яких вони поширюють свою дію, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» повторно листом від 11.04.2019 року №49703-Сл-5589-0419 направило на адресу Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» коригуючі акти вартості отриманого природного газу та акти-розрахунки до них з проханням в термін до 01.05.2019 року здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» та повідомити суму переплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01 лютого 2019 року (у розрізі договорів).
З урахуванням того, що як зазначає відповідач, Акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» не виконало положення  постанов Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63  та  від 27.02.2019 №143, у нього виникло зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» повернути суму переплати останнього за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01 лютого 2019 року на підставі договорів купівлі-продажу газу від 30.06.2015 №  15-709-Н, від 30.12.2015           №  16-106-Н, від 28.10.2016 №16-405-Н, від 12.04.2017 №  17-204-Н, від 29.09.2017 №  17-404-Н, від 05.11.2018 №  18-504-Н, у сумі 1 756 256 489,16 грн.
До Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на підставі договору від 15.01.2020 №15-01/20 про відступлення права вимоги перейшло від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» право вимоги до Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» щодо виконання грошового зобов`язання у сумі 3 434 525,52 грн.
В свою чергу, Акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» у повідомленні №  39-407/1.24-20 від 03.02.2020 зазначило про те, що не визнає непогашеного грошового зобов`язання перед Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз».
Як встановлено судами попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» 28.02.2019 звернулось до Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» з вимогою щодо необхідності виконання  постанови Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019 року, в якій просило здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» та повідомити суму переплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01 лютого 2019 (у розрізі договору). До листа відповідач додав коригуючі акти вартості отриманого природного газу за договорами з актами-розрахунками до них.
11.04.2019 третя особа звернулася до позивача з листом №49703-Сл-5589-0419 щодо необхідності виконання  постанов Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019  та  №143 від 27.02.2019, в якій повторно просило здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» та повідомити суму переплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01 лютого 2019 (у розрізі договорів). Третя особа повторно направила позивачу коригуючі акти вартості отриманого природного газу за договорами з актами-розрахунками до них.
Коригуючі акти підписані з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та не підписані Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».
У відповідь на вимогу третьої особи, позивач направив лист щодо коригування заборгованості, в якому повідомив, що пункти 1-3  постанови Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019  втратили чинність відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 року. У зв`язку з цим, позивач повернув надані третьою особою коригуючі документи без розгляду.
В обґрунтування своїх заперечень проти заяви про зарахування вимог позивач посилається на те, що розрахунки між сторонами за договорами купівлі-продажу природного газу, укладеними в 2015, 2016, 2017, 2018 роках, закриті актами приймання-передачі природного газу, які у повному обсязі оплачені покупцем природного газу. З наявністю переплати за цими договорами позивач не згодний.    
Посилаючись на положення  статті 601 Цивільного кодексу України, відповідач заявив про припинення зобов`язання, яке виникло у справі №  904/92/20 у розмірі 3  434  525,52 грн, шляхом його зарахування.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 15.11.2021 у справі №904/92/20, залишеним без змін  постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2022,  позов задовольнив повністю.
Стягнув з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних за порушення грошового зобов`язання за договором №13-137-ВТВ (за період з 01.01.2019 по 30.04.2019) у розмірі 3 434 525,52 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 51  517,88 грн. Визнав недійсним правочин у вигляді заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0220 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 3 434 525,52 грн.
Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовано тим, що позивач допустив прострочення виконання зобов`язання щодо оплати поставленого газу за договором купівлі-продажу природного газу №13-137-ВТВ від 04.01.2013 у період з 01 січня 2019 року (включно) по 30 квітня 2019 року; наявність зазначеної заборгованості підтверджена судовим рішенням у справі №  904/4470/16. З огляду на те, що відповідач не надав доказів погашення заборгованості, у  позивача є право нараховувати та стягувати з відповідача суми, передбачені  статтею 625 Цивільного кодексу України, зокрема, 3% річних за період з 01.01.2019 по 30.04.2019. При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру 3% річних до 1 грн.
Вимоги про визнання недійсним правочину у вигляді заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0620 задоволені, оскільки первинними бухгалтерськими документами не підтверджена заборгованість третьої особи перед позивачем, вказані вимоги не є безспірними, відтак відсутні правові підстави для проведення заліку взаємних зустрічних однорідних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2022 у справі №   904/92/20, у якій просило їх скасувати, справу передати на новий розгляд.
Підставою касаційного оскарження скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначив, що суд першої та апеляційної інстанцій прийняли рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, зокрема зазначив що судами не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, щодо застосування статей 601 та 602 Цивільного кодексу України, статті 203 Господарського кодексу України   при вирішенні питання про визнання недійсним правочину про припинення зобов`язання зарахуванням однорідних зустрічних вимог. 
Також скаржник зазначив про неправильне застосування судами попередніх інстанцій   статті 6 Закону України від 14.07.2021 № 1639-ІХ «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» і висновок Верховного Суду щодо застосування вищевказаних норм права у подібних правовідносинах відсутній.
А також скаржник вказав на те, що судами попередніх інстанцій допущено порушення, передбачене пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, оскільки належним чином не досліджені зібрані у справі докази чим порушено такий стандарт доказування як вірогідність доказів.
Позивач  подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2022 у справі №   904/92/20. 
Третя особа у відзиві на касаційну  скаргу просила її задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Розгляд клопотань
Від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №  904/92/20 до  прийняття рішення Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 908/2287/17. В обґрунтування клопотання про зупинення відповідач зазначив про те, що справа №  908/2287/17 передана на розгляд Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду за підстав необхідності відступу від висновків, сформованих у справі № 902/368/16, а правовідносини у справі № 904/92/20 та у справі №  902/368/16 є подібними.
Верховний Суд заслухав думку інших учасників справи щодо заявленого відповідачем клопотання та дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі № 904/92/20  з огляду на таке.
Підставою для передачі справи № 908/2287/17 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено необхідність відступити від висновків щодо застосування частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 902/368/16, а саме, закриваючи касаційне провадження, в частині підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, Верховний Суд виклав правовий висновок: 
«Пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України мається на увазі саме застосування норми матеріального права і не стосується порушення норм процесуального права, тому не може бути підставою для оскарження судових рішень, в яких допущено порушення норм процесуального права.
При цьому, така підстава як «суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду», передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, стосується лише норм матеріального права (неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню), і не може бути підставою, якщо рішення оскаржується у зв`язку із порушенням норм процесуального права. Наведений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №  911/1099/20, від 26.05.2021 у справі № 910/8358/19.
Натомість, здійснення судом процесуальних дій всупереч приписам процесуального закону (порушення норм процесуального права), якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина   2 статті 311 ГПК України), може бути підставою касаційного оскарження лише у разі, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 ГПК України. Відповідна підстава передбачена у пункті 4 частині 1 статті 287 цього Кодексу.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає неправильними та необґрунтованими посилання скаржника на висновки щодо застосування норм процесуального права, які викладені у постановах від 25.03.2020 у справі №  908/2287/17, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17 та від 23.02.2021 у справі №  907/62/18. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження».
У справі № 904/92/20 відповідач, звертаючись з касаційною скаргою з підстав передбачених у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, вказував на те що судами не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, щодо застосування статей 601 та 602 Цивільного кодексу України, статті 203 Господарського кодексу України   при вирішенні питання про визнання недійсним правочину про припинення зобов`язання зарахуванням однорідних зустрічних вимог. Неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права з наведенням таких постанов не було визначено скаржником підставою касаційного оскарження за пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України. Відповідно формування Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду  висновку у справі № 908/2287/17 щодо можливості подання касаційної скарги за пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України з підстав неврахування раніше викладених Верховним Судом висновків щодо застосування норм процесуального права у будь-якому разі не матиме значення для вирішення справи № 904/92/20.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Щодо доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, про не врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, щодо застосування статей 601 та 602 Цивільного кодексу України, статті 203 Господарського кодексу України   при вирішенні питання про визнання недійсним правочину про припинення зобов`язання зарахуванням однорідних зустрічних вимог, то вони свого підтвердження не знаходять з огляду на таке.
Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» вважало, що у Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виникло перед відповідачем зобов`язання на підставі укладеного  між  Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» договору про відступлення права вимоги у розмірі 3  434  525,52 грн, яке підлягає припиненню, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що позивачу надіслано заяву від 04.02.2020 №  490007.2-Сл-1466-0220.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не визнавало існування у нього зобов`язання перед Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» у розмірі 3  434  525,52 грн на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» договору про відступлення права вимоги. За доводами позивача визначений Товариством з обмеженою відповідальністю  «Дніпропетровськгаз збут» борг є наслідком безпідставного одностороннього перерахунку вартості придбаного у позивача та оплаченого природного газу. Тобто третьою особою передано відповідачу за договором відступлення права вимоги неіснуючу вимогу.
Відповідачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», яка в подальшому була відступлена Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», та її розмір.
Долучені до матеріалів справи відповідачем постанови Кабінету Міністрів України, акти приймання-передачі природного газу, протокол засідання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відеозапис такого засідання, листи, постанова про закриття кримінального провадження від 05.10.2020 та інші надані відповідачем докази не підтверджують виникнення заборгованості у позивача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», яка в подальшому була відступлена останнім відповідачу, у той час як заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати за спірний період є арифметично правильними та такими, що відповідають сумі заборгованості та періоду нарахування.
Судом апеляційної інстанції також було враховано, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 у справі № 910/9617/20, яким було частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та стягнуто з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на його  користь суму безпідставно збережених коштів у розмірі 966    396    645,10 грн, 3% річних    у розмірі 26    981  195,35  грн, інфляційні у розмірі 5    689    716,58 грн та судовий збір у розмірі 410    616,29 грн, на яке посилався відповідач, скасовано постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022, з  прийняттям в цій частині нового рішення, про відмову у задоволенні відповідних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, у даній справі судами встановлено неузгодженість стосовно зустрічного зобов`язання та відсутність безспірності заявлених однорідних вимог, у зв`язку з чим суди дійшли правильного висновку про те, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам статті 601 Цивільного кодексу України, а це, у свою чергу, є підставою для визнання її недійсною, як такої, що вчинена з порушенням вимог частини першої статті 203 Цивільного кодексу України.
У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, яка покладена в основу доводів касаційної скарги відповідача, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив раніше викладені висновки щодо безспірності вимог, які зараховуються, наступним чином. 
Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. 
За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. 
Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. 
Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.
При цьому у справі № 910/11116/19 встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 27  936  977,23   грн підтверджується підписаним сторонами актом купівлі-продажу електричної енергії за червень 2019   року (купівля електричної енергії на заповнення водосховища Ташлицької ГАЕС) від 30.06.2019, а  заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 2  501  622  147,48   грн підтверджується підписаним сторонами актом купівлі-продажу електроенергії за червень 2019 року та наданою самим позивачем інформацією щодо заборгованості ДП «Енергоринок» перед ДП  «НАЕК  «Енергоатом» за договором станом на 07.08.2019.
У той час як у справі № 904/92/20 належних доказів на підтвердження існування у відповідача перед Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» грошового зобов`язання у розмірі 3  434  525,52  грн не надано, тобто така умова як безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань,  відсутня.                
Таким чином, при вирішенні справи № 904/92/20, суди попередніх інстанцій, врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, щодо застосування положень статей 601, 602 Цивільного кодексу України, правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права та правомірно визнали недійсним правочин у вигляді заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0220 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 3  434  525,52  грн, оскільки існування у позивача зобов`язань перед відповідачем не підтверджена. 
Доводи касаційної скарги зводяться до вільного тлумачення скаржником висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі №  910/11116/19 і свідчать про помилковість ототожнення відповідачем таких правових категорій як «презумпція правомірності правочину» та «безспірність вимог» у застосуванні приписів статті 601 Цивільного кодексу України та не спростовують обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій.
Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій   статті 6 Закону України від 14.07.2021 № 1639-ІХ «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, слід зазначити таке.
29.08.2021 набув чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу». 
Статтею 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості за придбаний у Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» природний газ, послуги з його розподілу і транспортування та виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Статтею 3 цього Закону визначено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості. Для участі у процедурі врегулювання заборгованості суб`єкти ринку природного газу включаються до Реєстру, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Відповідач не заперечує, що на час розгляду справи № 904/92/20 у судах попередніх інстанцій та на час подання касаційної скарги,  він не включений до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу. Зазначає, що у зв`язку з цим ним подана позовна заява до адміністративного суду, за якою відкрито провадження у справі №  640/31815/21, щодо бездіяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та включення Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» до Реєстру.
Відтак, оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, дія Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» на нього не поширюється.
Наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що суди попередніх інстанцій не застосували Закон, який підлягав застосуванню. 
Оскільки на відповідача не поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» у Верховного Суду відсутні підстави для формування висновку щодо застосування положень статті 6 цього Закону до даних правовідносин.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01.02.2022 у справі №  902/368/16.
Доводи касаційної скарги в цій частині обґрунтовуються тим, що спірні правовідносини виникли з приводу врегулювання заборгованості за придбаний відповідачем у Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» природний газ і цього є достатньо для застосування положень Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» для вирішення питання про списання нарахованих позивачем 3% річних, відповідно до положень статті 6 цього Закону, безвідносно до факту включення/невключення суб`єкта до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.   Вважає, що буквальне тлумачення статті 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», за яким дія цього Закону поширюється виключно на суб`єктів  ринку природного газу, що включені до Реєстру, не відповідає меті прийняття цього Закону та суперечить нормам статей 4, 5, 6 цього Закону, які є нормами прямої дії, а також суперечить принципу справедливості. 
Верховний Суд вважає наведені у касаційній скарзі доводи безпідставними, такими що базуються на власному помилковому тлумаченні достатності умов для застосування до спірних правовідношень положень Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».
Сфера дії Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» визначена у статті 2 цього Закону. Відповідно до цієї статті дія Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу»  поширюється виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Отже, лише при одночасному існуванні умов, визначених статтею 2  Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» а саме: 1) правовідносини виникли з приводу врегулювання заборгованості за придбаний у Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» природний газ, послуги з його розподілу і транспортування; 2)  суб`єктів ринку природного газу, включений до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, підлягають реалізації заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості за природний газ та послуги з його транспортування, передбачені статями 4, 5, 6 цього Закону.
Відповідач не заперечує, що на час розгляду справи № 904/92/20 та подання ним касаційної скарги він не включений до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Не знаходять свого підтвердження і доводи касаційної скарги про безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду викладених у постановах від 21.10.2020 у справі № 662/541/15-ц, від 18.11.2021 у справі №  913/212/21, від 25.11.2021 у справі №911/944/21, від 23.11.2021 у справі №  161/11800/19, оскільки  правовідносини у цих справах та справі №  904/92/20 не є подібними. Також, наведені відповідачем постанови Верховного Суду від 18.11.2021 у справі №  913/212/21, від 25.11.2021 у справі №911/944/21, від 23.11.2021 у справі № 161/11800/19 не містять висновків, що Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» підлягає застосуванню для врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу у будь-якому разі, безвідносно до факту включення/невключення такого суб`єкта до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Іншою підставою касаційного оскарження визначено пункт 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яким визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
У касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів.
Наведені підстави можуть бути  підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Однак, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 Господарського процесуального кодексу України свого підтвердження не знайшли, а наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи спрямовані на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Також, слід зазначити що обраний відповідачем спосіб захисту  заснований на доводах, які є суперечливими та взаємовиключними. 
Так, звертаючись із заявою про проведення заліку однорідних вимог, відповідач тим самим визнав існування у нього зобов`язань перед Акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» в розмірі 3  434  525,52 грн, які на його думку підлягали припиненню, шляхом проведення заліку однорідних вимог.
Одночасно з цим, відповідач, з посиланням на приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», вважає, що нараховані Акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № 13-137-ВТВ за період з 01.01.2019 по 30.04.2019 (включно) в розмірі 3  434  525,52 грн мають бути списані відповідно до вимог статті 6 цього Закону. 
Тобто відповідач вже не визнає існування у нього зобов`язання зі сплати   Акціонерному товариству «НАК «Нафтогаз України» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № 13-137-ВТВ за період з 01.01.2019 по 30.04.2019 (включно) в розмірі 3  434  525,52 грн, оскільки на його думку вони підлягають списанню в силу Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», і одночасно продовжує наполягати на своїй заяві про проведення заліку однорідних вимог, зазначаючи про їх безспірність. Такі доводи є взаємовиключними.
Далі, відповідач просить суд відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України зменшити розмір нарахованих позивачем 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання до 1 грн, зазначаючи, що ним було надано всі необхідні докази для цього. Тобто, відповідач, знову визнає існування у нього зобов`язання перед Акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» у розмірі 3  434  525,52  грн, однак вважає, що санкції мають бути зменшені до 1 грн відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, і при цьому продовжує наполягати, що зазначена заборгованість підлягає списанню в силу Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також погашена шляхом проведення заліку однорідних вимог відповідно до його заяви, тобто доводи, що наводить відповідач є суперчливими та взаємовиключними.
Щодо доводів касаційної скарги відповідача про те, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили його клопотання про зупинення провадження у справі № 904/92/20 до набрання законної сили рішенням у справі № 640/31815/21, то вони є безпідставними.
Суди попередніх інстанцій правильно застосували пункт 5 частини 1  статті 227 Господарського процесуального кодексу України та зазначили, що пов`язаність справ не є достатньою підставою для зупинення провадження у справі, оскільки об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення спору у справі №  640/31815/21 відсутня. 
Предметом дослідження  справи № 904/92/20 є встановлення підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за порушення умов договору та підстав для визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних вимог. Отже, у даній справі підлягали встановленню обставини порушення строків сплати заборгованості відповідача перед позивачем за договором  №  13-137-ВТВ та існування умов для зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.02.2020 №490007.2-Сл-1466-0620. 
Вирішення спору у справі № 904/92/20 не залежить від обставин, встановлених у адміністративній справі №  640/31815/21, та не перешкоджатиме відповідачу у його праві врегулювати цю заборгованість відповідно до   Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» за умови існування, визначених цим Законом передумов.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судами першої та  апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що вони ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
Щодо судових витрат
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2022 у справі №  904/92/20 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. Баранець 
Судді                                                                                          О. Кібенко
                                                                                          В. Студенець