06.06.22
22-ц/812/165/22
Єдиний унікальний номер судової справи 490/10317/18
Номер провадження 22-ц/812/156/22; 22-ц/812/165/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

06 червня 2022 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Калашник А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 07 вересня 2021 року та додаткове рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 28 вересня 2021 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі (том 1 а.с.65зворот - 66).
Ухвалою того ж суду від 18 жовтня 2018 року роз`єднано позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» заявлені у даній справі щодо кожного відповідача та виділено вимогу ПАТ «Ощадбанк» про стягнення матеріальної шкоди щодо кожного відповідача в самостійне провадження (том 1 а.с.69).
Позовні вимоги банку до  ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю, обґрунтовані наступним.
Відповідно до договору про відкриття пенсійного рахунку та його розрахункове касове обслуговування від 17 жовтня 2003 року, укладеного між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_30 , останньому було відкрито рахунок на зарахування пенсійних виплат. 
За період з лютого 2004 року по вересень 2016 року з вказаного рахунку було незаконно виплачено пенсійні кошти на загальну суму 101 271 грн. 17 коп. 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва збитки в розмірі 101 271 грн. 17 коп.
Вказаними рішеннями встановлено, що порушення банком зобов`язань полягає в неналежній ідентифікації касовими працівниками невстановленої особи, яка в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року отримувала через касу банку пенсію призначену ОСОБА_30 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року банком 01 серпня 2017 року було перераховано Центральному об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України м. Миколаєва вищевказані кошти в повному обсязі.
Позивач зазначає, що обов`язок ідентифікації клієнтів та перевірки належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідності даних паспорта тим, що зазначені в касовому документі, покладається в рівній мірі, як на касирів так і на контролерів АТ «Ощадбанк».
Зокрема,  ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді старшого контролера-касира АТ «Ощадбанк» здійснила касові операції з видачі готівки на загальну суму 8 669 грн. 50 коп. за рахунком померлого пенсіонера без здійснення перевірки належності пред`явленого паспорта отримувачу коштів та без перевірки відповідності даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач є матеріально-відповідальним працівником, АТ «Ощадбанк» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 8 669 грн. 50 коп. заподіяної шкоди.
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_31 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що відповідач чітко дотримувалась приписів нормативних актів та посадових інструкцій в частині ідентифікації клієнтів-отримувачів коштів, та при кожній виплаті коштів, зокрема, ОСОБА_30 , проводилась ідентифікація клієнта за його паспортом. Можливі шахрайські дії невстановленої особи, що фактично отримувала кошті, належні ОСОБА_30 , які могли полягати у підроблені паспорту, знаходяться поза межами контролю та відповідальності відповідача, оскільки на неї не покладався, та не міг покладатись, обов`язок здійснення експертизи або перевірки справжності (дійсності) паспортів отримувачів коштів. Також зазначав, що ОСОБА_1 не приймала участі при розгляді справи господарським судом, та судами не встановлювались обставини щодо належної ідентифікації клієнтів банку відповідачем. При цьому, позивач не посилається і не надає доказів притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за невиконання посадових обов`язків (том 1 а.с.71-72).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2021 року у задоволені позовних вимог АТ «Ощадбанк» відмовлено.
Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2021 року стягнуто на користь ОСОБА_1 з АТ «Ощадбанк» витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність всіх складових, необхідних для покладення на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, а саме не надав доказів порушення ОСОБА_1 посадових обов`язків при ідентифікації клієнта, а також не довів забезпечення банком можливості визначити справжність або підробку документу, що підтверджує особу, тоді як неправильність оформлення касових операцій не встановлена.
В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило судове рішення та додаткове рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а у задоволені заяви представник відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення ст.ст.130,134,139 КЗпП України та Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року за №337 (яка діяла з 01 лютого 2004 року по 14 липня 2011 року), Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року за №174 (яка діяла з 15 липня 2011 року по 01 листопада 2018 року), не дав оцінку діям відповідача щодо їх відповідності вимогам вищеназваних нормативних актів, а тому, порушивши вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. 
Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).
Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоди (ст.131 КЗпП України).
За правилами ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.
Відповідно до положень ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, тоді, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Розмір дійсної шкоди є саме тим критерієм, за допомогою якого точно встановлюється сума, що підлягає відшкодуванню працівником з урахуванням виду відповідальності, ступеня вини, конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, його майнового стану.
Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб (пункт 16 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», далі - Постанова №14) .
Отже, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (пункт 3 Постанови №14).
Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. 
Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві
З матеріалів справи убачається, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року, задоволено позов Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва до Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва збитки в розмірі 101 271 грн. 17 коп. (том 1 а.с.24зворот-28, 28зворот-32).
Вказаним рішенням встановлено, що 03 січня 2006 року між управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва, правонаступником якого є Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва, та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено договір №51 про виплату пенсій та грошової допомоги. На підставі додаткових угод до договору та рішень конкурсних комісій з відбору банків, договір щороку пролонговувався та діяв на час виникнення спірних правовідносин.
На обліку Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва з 16 грудня 2003 року перебував пенсіонер ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно із особистою заявою пенсіонера, пенсія направлялась на виплату ОСОБА_30 на банківський рахунок (на ощадну книжку) у відокремленому підрозділі відповідача, а саме: Філії Миколаївське обласне управління «Державний ощадний банк України», ТВБВ №10014/187 (раніше - ТВБВ №10014/0221).
В ході перевірки достовірності персональних даних одержувача пенсійних виплат, Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Миколаєва було встановлено недійсність паспорта ОСОБА_30 , а в подальшому отримано інформацію про те, що ОСОБА_30 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказаним рішенням встановлено, що видача банком пенсійної виплати ОСОБА_30 третій особі, свідчить про невиконання банком вимог положень чинного законодавства та положень договору, укладеного між сторонами. 
01 серпня 2017 року позивач відшкодував Пенсійному фонду 101 271 грн. 17 коп. (том 1 а.с.33).
Згідно наказу №33-к від 11 лютого 2005 року ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого контролера-касира ТВБВ №8351/0102 філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю.
Згідно наказу №597-к від 15 жовтня 2011 року ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого контролера-касира ТВБВ №10014/0221 філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю. 
11 лютого 2005 року із старшим контролером-касиром ТВБВ №8351/0102 ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким вона виконує роботу, пов`язану із зберіганням, обробленням, прийманням, видачею довірених установою банку цінностей та бере на себе зобов`язання по їх збереженню.
15 жовтня 2011 року зі старшим контролером-касиром ТВБВ №10014/0221 філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» Карболен І.В. укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
В період з 09 липня 2010 року по 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 оформлено 13 видаткових операцій за рахунком ОСОБА_30 , що підтверджується випискою з рахунку та скріншотами з програмного забезпечення АБС та дублікатами заяви на видачу готівки, наявними в матеріалах справи.
Обґрунтовуючи підстави матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , як працівника банку з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, АТ «Ощадбанк» посилалося на порушення відповідачем посадових обов`язків, а саме неналежне здійснення ідентифікації особи, яка звернулась від імені ОСОБА_30 та отримувала належні йому грошові кошти. 
18 лютого 2016 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №136 «Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування» та визначено механізм здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 7,9 зазначеного Порядку визначено, що верифікація та моніторинг державних виплат здійснюються структурним підрозділом Мінфін; у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.
Ідентифікацією є заходи, що вживаються банком для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних.
Ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. 
Ідентифікаційними даними для фізичної особи є прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дата видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії (пункт 17 частини 1 статті 1 та пункт 1 частини 9 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 1702-VII від 14 жовтня 2014 року, який діяв на час виникнення спірних відносин).
Нормативно-правовими актами, що регулюють порядок видачі готівки з поточних рахунків одержувачів та були чинними у спірний період, встановлено обов`язок відповідача перевіряти особу одержувача грошових коштів за пред`явленим документом, що посвідчує його особу. Зокрема, пунктом 5 Глави 3 Розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за №768/8089, чинної з 01 лютого 2004 року по 14 липня 2011 року, визначено, що у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.
Пунктом 3.5 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного Банку України від 01 червня 2011 року №174, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (яка діяла з 15 липня 2011 року по 01 листопада 2018 року), передбачено, що банк (філія, відділення) перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє, поміж іншого, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі.
Відповідно до п.1.3 розділу I глави ІІІ Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк» під час здійснення касових операцій установи банку мають забезпечувати ідентифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.
Згідно п.17 Посадової інструкції старшого контролера-касира територіально відокремленого безбалансового відділення філії Миколаївське обласне управління №10014/0187-0223 АТ «Ощадбанк» м. Миколаєва від 15 жовтня 2011 року до обов`язків старшого контролера-касира належить здійснення ідентифікації клієнтів при встановленні взаємовідносин з банком згідно програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Ощадбанк» та реалізовує інші програми проведення фінансового моніторингу згідно програм АТ «Ощадбанк» під час здійснення ними операцій, що підлягають фінансовому моніторингу.
Старший контролер-касир несе повну матеріальну відповідальність за неналежне виконання своїх функціональних обов`язків; за правопорушення, скоєні в процесі виконання своїх обов`язків; за порушення вимог інструкцій, інших нормативних, розпорядчих та методичних документів, які регламентують роботу банківських установ; за безпеку збереження довірених йому установою банку цінностей; за матеріальну шкоду, заподіяну з його вини тощо. Повинен знати нормативно правові акти (в т.ч. інструкції) з питань банківської діяльності, правила приймання, видачі, обліку і зберігання готівки тощо.
Правилами пункту 3.5 розділу ІУ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 01 червня 2011 року №174, яка діяла станом на 2012 рік, передбачено, що банк перед видачою готівки у видаткових касових документах перевіряє, поряд з іншим, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; наявність підпису отримувача.
Таке правило повністю кореспондується з положеннями пункту 3.18 Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року №693, яке також передбачає, що для здійснення видаткових касових операцій клієнт надає паспорт або документ, що його замінює, а касовий працівник перевіряє належність документу, що посвідчує особу, отримувачу. 
У наданих позивачем документах (позовній заяві, додаткових поясненнях та висновках службового розслідування від 16 березня 2018 року) наведено положення пункту 5.42 Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2004 року №17-2 (далі - Порядок №17-2), яким встановлено порядок ідентифікації клієнта. Цей порядок передбачає, що при видачі частин вкладу чи нарахованих відсотків контролер приймає від особи, яка отримує кошти, ощадну книжку (якщо вона видавалась), паспорт або документ, що його замінює, та заповнену заяву на видачу готівки; пересвідчується в особі вкладника, перевіряє зазначені на заяві на видачу готівки данні паспорта особи, яка отримує кошти, або документа, що його замінює, перевіряє відповідність підписів в ощадній книжці із записами в картці особового рахунку дату видаткової операції, суму видачі та залишок вкладу (нарахованих відсотків) після видаткової операції; проставляє на заяві на видачу готівкою цифрами видану суму, залишок вкладу (нарахованих відсотків), підписує ці записи та реєструє операцію в касовому журналі (операційному щоденнику); видає особі, яка отримує кошти, номерний жетон для виклику його касиром), проставляючи номер цього жетона на заяві на видачу готівки; ощадну книжку, разом із заявою на видачу готівки та іншими документами, на підставі яких проводиться виплата, внутрішнім порядком передає касиру. Касир викликає особу, яка отримує вклад (відсотки) за постановленим в заяві на видачу готівки номером жетона; перевіряє правильність та повноту оформлення переданих контролером документів; підписує записи операцій в ощадній книжці та заяву на видачу готівки; видає кошти; видає особі, яка отримує вклад (відсотки) ощадну книжку. Якщо ощадна книжка по вкладу не видавалась, повертає контролеру другий примірник заяви на видачу готівки для проставлення печатки і видає його особі, яка отримує вклад (відсотки).
Отже, порядок дій контролера та касира при видачі готівки мають суттєві відмінності. При цьому перевірка належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу цей порядок прямо не передбачає.
Розмежування обов`язків цих осіб позивач не навів. 
При цьому, посилаючись на порушення ОСОБА_1 порядку ідентифікації клієнта, банк взагалі не зазначив, які конкретні дії за Порядком №17-2 не виконала відповідачка або як контролер, або як касир.
Крім того, встановивши у вересні 2016 року факт видачі працівниками банку готівкових коштів на ім`я ОСОБА_30 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 , АТ «Ощадбанк» вчасно не провело службове розслідування, не вилучило документи, не опитало відповідальних працівників. 
Відсутні відомості про звернення банку у цей період і до правоохоронних органів.
Службове розслідування проводилось банком тільки після відшкодування коштів Пенсійному фонду у період з 27 липня 2017 року по 16 березня 2018 року.
При проведенні службового розслідування не було встановлено механізму незаконного отримання коштів (або отримання коштів за довіреністю, або за підробленим паспортом (фото), або без документу, що посвідчує особу отримувача чи інш.). 
Комісією не виявлено і причини, які створили можливість або сприяли незаконній видачі готівкових коштів, а висновки розслідування стосуються лише розміру шкоди, заподіяної кожним працівником банку.
Встановлені обставини та зазначені недоліки перешкоджають суду встановити, якими конкретно неправомірними діями  ОСОБА_1  заподіяно шкоду позивачу у розмірі 8 669 грн. 50 коп.; який ступень її вини як контролера або касира при здійсненні кожної операції.  
Встановлення цих обставини є необхідною умовою застосування правил статей 130,134 КЗпП України щодо покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі банку (пункт 3 Постанови №14).
Не доведено позивачем і те, що в установі банку були створені всі умови для забезпечення схоронності матеріальних цінностей, що також є підставою для покладення на працівника матеріальної відповідальності.
Так, з матеріалів справи вбачається, що готівкові кошти незаконно видавались після смерті пенсіонера третій (невстановленій) особі без будь-яких зауважень більш ніж 12 років. 
Протягом цього часу моніторинг клієнтів, звірки з податковими та пенсійними органами банком не проводилось.
Видаткові операції здійснювались різними працівниками банку (більше 29 працівників) з відмінною кваліфікацією, діловими якостями, ступенем відповідальності тощо. 
Але ці фактори не вплинули на результат ідентифікації та не змогли перешкодити незаконним діям.
Такі обставини свідчать про те, що існуючий в АТ «Ощадбанк» порядок ідентифікації клієнта не міг забезпечити схоронність коштів від незаконного отримання пенсійних нарахувань.
Крім того, Національним банком України надіслано всім банкам листа від 16 лютого 2007 року №48-012/214-1688 з рекомендаціями (інформацією) щодо способів підробки документів, а також ознак (властивостей) підроблених документів, за якими вони можуть бути виявлені. 
Проте, в матеріалах справи відсутні відомості, що АТ «Ощадбанк» дотримувався рекомендацій Національного Банку України, використовував їх в роботі, проводив навчання з відповідними працівниками та забезпечив їх належними методиками для здійсненні ідентифікації клієнтів.
Отже, основний висновок суду першої інстанції про те, що АТ «Ощадбанк» не довело сукупність необхідних підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі, а саме не довело протиправність її дій, порушення посадових обов`язків та конкретної форми вини, відповідає обставинам справи та вимогам статей 130,131,134, 138 КЗпП України.
Колегія суддів не може погодитись з твердженням позивача про те, що належним та достатнім доказом підстав матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , а саме порушення нею своїх посадових обов`язків, є факти, які встановлені рішенням господарського суду та мають преюдиційне значення у справі, яка розглядається. 
Насамперед, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не доводяться (мають преюдиційне значення) обставини, встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено.
Відповідач ОСОБА_1 не приймала участі у господарській справі за позовом Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва до ПАТ «Ощадбанк», а тому обставини, навіть встановлені господарським судом щодо відповідача, преюдиційного значення не мають.
Крім того, предметом судового дослідження та оцінки у господарській справі був факт належного або неналежного виконання АТ «Ощадбанк» умов господарського договору, укладеного 03 січня 2006 року між ним та Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про виплату пенсій та грошової допомоги в частині недотримання обов`язку.
Висновки господарського суду про відшкодування шкоди Пенсійному фонду ґрунтувались на встановленні судом факту неналежного виконання АТ «Ощадбанк» умов договору від 03 січня 2006 року та вимог діючого відомчого законодавства.
Проте, підстави відповідальності за порушення умов господарського договору та підстави відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, не є ідентичними та регулюються нормами різних галузей права (господарського та трудового).
Отже, встановлені судовим рішенням від 13 квітня 2017 року підстави матеріальної відповідальності юридичної особи, як сторони господарського договору, не є доказом наявності підстав повної матеріальної відповідальності працівника цієї юридичної особи.
Не заперечується судом і доведеність обов`язку посадових осіб АТ «Ощадбанк» (за відомчими інструкціями) ідентифікувати особу, яка отримує готівкові кошти, на чому наполягає позивач. 
Проте, як зазначалось вище, власник або уповноважений ним орган має не тільки покласти на працівника ті чи інші обов`язки, але й розробити певний механізм їх реалізації та забезпечити можливість їх належного виконання. 
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм трудового та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного 
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Згідно з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.
У ЦПК України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частин 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мезіновим О.Г. укладено договір №КІ-01/19 про надання правової допомоги та юридичних послуг, за умовами якого останній приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу та юридичні послуги при розгляді судової справи за позовом АТ «Ощадбанк» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю. Вартість послуг за складання процесуальних документів становить 1 500 грн. за один документ, за надання послуг з представництва та інтересів в судовому засіданні вартість - 1 000 грн. за 1 судове засідання (том 1 а.с.73). 
11 січня 2019 року на підставі вказаного договору було адвокатом Мезіновим О.Г. видано ордер серія МК №84747 про надання правової допомоги у Центральному районному суді міста Миколаєва та Миколаївському апеляційному суді (том 1 а.с.74). 
Відповідно до Акту про надання правової допомоги та юридичних послуг від 14 лютого 2019 року, загальна вартість наданих послуг становить 1 500 грн., які згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 14 лютого 2019 року сплачені ОСОБА_1 (том 1 а.с.76). 
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення обов`язку на позивача у разі відмови у позові (ч.2 ст.141 ЦПК України) щодо сплати на користь відповідача витрат на правову допомогу, надану адвокатом Мезіновим О.Г. під час розгляду справи у суді.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження надання правового допомоги з описом виконаних робіт не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.
За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, які ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Крім того, під час апеляційного розгляду представником відповідача - адвокатом Мезіновим О.Г. заявлено клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу під час апеляційного розгляду у розмірі 1 200 грн. (том 2 а.с.55-56).
Так, 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мезіновим О.Г. укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги та юридичних послуг №КІ-01/19 від 11 січня 2019 року, відповідно до якої сторони погодили, що до вартості послуг за даним договором, які надаються на етапах апеляційного/касаційного провадження застосовується коефіцієнт 0,8.
Згідно Акту №2 про надання правової допомоги та юридичних послуг від 04 грудня 2021 року адвокатом Мезіновим О.Г. були надані наступні послуги: підготовка тексту відзивів на апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 вересня 2021 року, вартістю 1 500 грн. (1 х 1500 грн.), а з урахуванням коефіцієнту 0,8 становить 1 200 грн.
З урахуванням встановленого та співмірності розміру судових витрат колегія вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 1 200 грн. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від  07 вересня 2021 року та додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2021 року залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (код ЄДРПОУ 00032129) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 07 червня 2022 року