Справа № 308/433/21

Закарпатський апеляційний суд

  П  О  С  Т  А  Н  О  В  А 
І м е н е м У к р а ї н и

01.06.2022                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,

                                                         в с т а н о в и в :

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2021 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , гр. України, відомості про ідентифікаційний номер платника податку в матеріалах справи відсутні,

визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн.

Згідно постанови, 31.12.2020, о 15 год. 56 хв., ОСОБА_1 у м. Ужгород по вул. Минайська, 13, керував транспортним засобом марки «KIA SORENTO», д.н.з НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія, у встановленому законом порядку, проводився у лікаря нарколога, чим порушив вимоги передбачені п. 2. 9 «а» Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова судді є незаконною та підлягає скасуванню. Зазначає, що до дій водія неможливо застосувати ст. 130 КУпАП ( в редакції Закону України № 1446-VIII від 07 липня 2016 року), оскільки вона скасована Законом № 2617-VIII, який зворотної дії не має, а також і ст. 130 КУпАП (в редакції Закону України № 720-ІХ від 17 червня 2020 року), який також не має зворотної дії на правовідносини, що існували до 01 липня 2020 року. Внаслідок обраної законодавцем юридичної техніки відбулось переривання дії акта, який встановлював і продовжив встановлювати певну адміністративну відповідальність, шляхом його скасування 01 липня 2020 року та відновлення 03 липня 2020 року. Таким чином, на правопорушення, що мали місце до 01 липня 2020 року та були передбачені ст. 130 КУпАП, поширюється дія Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, як такого, що скасовує відповідальність за адміністративні правопорушення. Стверджує, що інкриміноване особі діяння станом на момент вчинення не охоплювалось складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП в редакції Закону № 2617- VIII. Також вказує на те, що поліцейським до протоколу не додано жодного доказу, який би підтверджував факт безпосереднього керування 31.12.2020 ОСОБА_1 транспортним засобом. З наявних відеозаписів з нагрудних камер патрульних поліцейських видно, що ОСОБА_1 у ході спілкування з ними не керував автомобілем, а тільки сидів у ньому, також і не вбачається, що саме ОСОБА_1 знаходився за кермом транспортного засобу і з відеозапису з відео реєстратора зі службового автомобіля поліцейських. Оскільки поліцейським не було встановлено, що ОСОБА_1 був водієм, а тому й підстав для проходження останнім огляду на стан сп`яніння не було. Також стверджує, що справа розглянута за його відсутності, без наявності у суду даних про своєчасне сповіщення його про місце й час розгляду справи. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, або ж повернути протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №374108 від 15.07.2020 до УПП Закарпатської області для належного оформлення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що підстав для задоволенню апеляційної скарги не має.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, адвоката Марини В. Г., яких належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, при цьому відомостей про поважність причин їхньої неявки до апеляційного суду та заяви про відкладення розгляду справи на інший термін не надходило. Апеляційний суд звертає увагу на те, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , відповідно до ст. 294 КУпАП, не перешкоджає розгляду справи. Вирішуючи питання про розгляд апеляційної скарги за відсутності апелянта, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що судові засідання неодноразово відкладалися, також враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», у якому зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. Отже, будь-яких підстав, що унеможливлюють проведення судового розгляду за відсутності апелянта, апеляційний суд не вбачає.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє враховуючи такі обставини.
Апеляційний суд, відповідно до положень ст. 294 КУпАП, переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом. 
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість цієї особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, які зазначені у ст. 251 КУпАП. 
Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону під час розгляду матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд визнає, що винуватість ОСОБА_1 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові. 
Зокрема з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18№299938 убачається, 31.12.2020, о 15 год 56 хв, по вул. Минайська, 13, у м. Ужгород, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «KIA SORENTO», д.н.з НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія, у встановленому законом порядку, проводився у лікаря - нарколога. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 31.12.2020 підтверджено, що ОСОБА_1 пройшов освідування на стан алкогольного сп`яніння у КНП «ЗОМЦПЗ та МЗ» за результатами обстеження лікарка ОСОБА_2 встановила, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (а. с. 2).
З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3619816 убачається, що водія ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, й накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн (а. с. 3).
Вказані у вищезазначених документах обставини підтверджуються рапортом працівника поліції - лейтенанта поліції Слави О. В. (а. с. 4).
На відеозаписі, який міститься на DVD-диску чітко зафіксовано момент порушення водієм автомобіля марки «KIA SORENTO», д.н.з НОМЕР_1 ОСОБА_1 вимог п. 8, 7, 3. Г ПДР, перевірку документів, що посвідчують особу водія, спілкування ОСОБА_1 з поліцейськими, під час якого водій зізнався, що вживав алкогольні напої - шампанське, та підписання ним протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а. с. 5).
Докази, які досліджені та перевірені апеляційним судом на предмет належності, допустимості та достовірності, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2.9 «а» ПДР та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено жодних відомостей, які би давали підстави вважати, що працівник поліції Слава О. В. був упереджений під час спілкування та перевірки особи водія, а також при направленні ОСОБА_1 на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а відтак при складанні протоколу за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації процесуальних документів чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, - у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилалася сторона захисту під час розгляду апеляційної скарги.
У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які можуть свідчити про зацікавленість поліцейського Слави О. В. у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних належні докази відсутні у матеріалах справи, їх також не додано і до апеляційної скарги. Тому, апеляційний суд доходить висновку, що працівник поліції при виконанні своїх посадових обов`язків діяв виключно у межах наданих йому повноважень.
Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги підтверджуючих даних, які свідчать про те, що стосовно ОСОБА_1 з боку поліцейського були вчинені незаконні методи, примус чи упередженість - докази, які можуть підтвердити цей факт відсутні, їх стороною захисту не додано ані до матеріалів справи, ані до апеляційної скарги.
Апеляційний суд розцінює критично твердження апелянта про те, що працівниками поліції до протоколу не долучено жодного доказу, який може підтвердити факт керування водієм транспортним засобом. Такі доводи, на переконання апеляційного суду, спрямовані виключно як намагання апелянта ухилитись від адміністративної відповідальності за скоєне ним адміністративне правопорушення, адже сукупність належних та допустимих доказів свідчать про беззаперечно доведений факт як керування ОСОБА_1 автомобілем, так і перебування його у стані алкогольного сп`яніння.
Твердження ОСОБА_1 про те, що він транспортним засобом не керував, тому працівники поліції безпідставно провели огляд на стан сп`яніння та склали протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, не впливають на висновки суду першої інстанції, які є правильними й обґрунтованими та підтверджують той факт, що водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР та вчинив адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. У цьому контексті суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що факт керування автомобілем, за кермом якого перебував ОСОБА_1 підтверджується як копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3619816, так і відеозаписом, на якому чітко зафіксовано, що автомобіль марки «KIA SORENTO», д.н.з НОМЕР_1 , проїхав регульований пішохідний перехід на заборонений жовтий сигнал світлофора, за що його було зупинено, відтак було з`ясовано, що за кермом транспортного засобу перебував громадянин ОСОБА_1 . При озвученні поліцейським про наявність ознак алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, ОСОБА_1 відповів, що вживав шампанське. Щодо проходження огляду на стан сп`яніння водій не заперечував, під час підписання протоколу жодних скарг та зауважень не висловлював.
Доводи апелянта про те, що справа про адміністративне правопорушення розглянута за його відсутності, що розцінюється ним як порушення права на захист, суд апеляційної інстанції їх відхиляє, позаяк ці твердження жодним чином не впливають на обґрунтованість та правильність оскаржуваної постанови у частині визнання ОСОБА_1 винуватим у порушенні вимог п. 2.9 «а» ПДР та скоєнні ним адміністративного правопорушення за ч. 1 ст.130 КУпАП. Більш того, матеріалами справи підтверджується, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 був обізнаний з тим, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення і що справа розглядатиметься в Ужгородському міськрайонному суді, що підтверджується, окрім іншого, і клопотанням його захисника, адвоката Марини В. Г. про ознайомлення з матеріалами справи, направленого до суду 23.01.2021. Тому, апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 була надана можливість у повному обсязі реалізувати своє право на захист, однак, своїми правами апелянт скористався на власний розсуд. Тому, доводи апелянта в цій частині апеляційний суд визнає такими, що не ґрунтуються на об`єктивній, достовірній інформації, відтак вони є надуманими.
Серед іншого, апеляційний суд не вбачає підстав для направлення протоколу про адміністративне правопорушення до УПП Закарпатської області на дооформлення, оскільки такий є належним та допустимим доказом у справі, його зміст, на переконання апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Апеляційний суд вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що його дії неможливо кваліфікувати за ст. 130 КУпАП у редакції ЗУ № 1446-VIII від 07.07.2016, оскільки вона скасована ЗУ № 2617-VIII, який зворотної дії не має, а також і за ст. 130 КУпАП у редакції ЗУ № 720-ІХ від 17.06.2020, який також не має зворотної дії на правовідносини, що існували до 01.07.2020, оскільки відбулося переривання дії акта, який встановлював і продовжив встановлювати певну адміністративну відповідальність, шляхом його скасування 01.07.2020 та відновлення 03.07.2020, у зв`язку з чим, на правопорушення, що мали місце до 01.07.2020 та були передбачені ст. 130 КУпАП поширюється дія ЗУ від 22.11.2018 № 2617- VIII як такого, що скасовує відповідальність за вказане адміністративне правопорушення. Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Так, приписи ч. 1 ст. 8 КУпАП регламентують, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Близькі за змістом положення містяться у ч. 2 ст. 4 КК, відповідно до якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Зазначені положення кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 58 Конституції України, згідно з якою ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
До набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року, тобто до 01 липня 2020 року, КУпАП передбачав адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Після набрання чинності зазначеним Законом, тобто з 01 липня 2020 року, відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду, було виключено з частин першої та третьої статті 130 КУпАП та закріплено у статті 286-1 КК України «Керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».
Враховуючи вищевказані положення, особи, які до 01 липня 2020 року керували транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, не можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності за статтею 286-1 КК України, адже Законом було посилено юридичну відповідальність і замість адміністративної відповідальності було передбачено кримінальну відповідальність, яка є найбільш суворою за змістом державного примусу та правовими наслідками.
Відсутня в такому випадку і підстава для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачена пунктом 6 частини першої статті 247 КУпАП, яка передбачає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність, оскільки в цьому пункті йдеться про випадки скасування акту, яким встановлена адміністративна відповідальність, натомість у результаті внесення змін до статті 130 КУпАП юридична відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або інші дії, виключені зі статті 130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.
Отже, розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, які було вчинено до 1 липня 2020 року, має здійснюватися відповідно до цієї статті у редакції чинній на час вчинення таких діянь.
Саме про таке застосування зазначених норм права у їх сукупності йде мова в роз`ясненнях Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду № 370/1/158-20 від 03 липня 2020 року.
Частина 1 ст. 130 КУпАП на офіційному сайті Верховної Ради на даний час дійсно викладена в редакції Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. без врахування положень Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р., який вніс зміни до Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. Проте цей факт сам по собі не впливає на кваліфікацію дій осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП до 01 липня 2020 р.
Твердження апелянта про те, що внаслідок обраної законодавцем юридичної техніки відбулося скасування дії акту, який встановлював адміністративну відповідальність, шляхом викладення його в новій редакції, яка виключає з числа суб`єктів, на яких вона поширюється, водіїв транспортних засобів, є суб`єктивним тлумаченням апелянта положень Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р. та Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р., оскільки п. 117 Закону № 720-1Х від 17 червня 2020 р. виключено, зокрема, підпункт 4 пункту 1 Закону № 2617-V111 від 22.11. 2018 р., в якому ст. 130 КУпАП викладалася в новій редакції, що свідчить про те, що після набрання чинності Законом № 720-1Х від 17 червня 2020 року ст. 130 КУпАП діє в попередній редакції.
Апеляційний суд вважає, що підстава для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачена п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП, відсутня, позаяк згідно зі вказаною нормою провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність, а у результаті внесення змін до ст. 130 КУпАП юридична відповідальність виключена зі ст. 130 КУпАП, була не скасована, а навпаки посилена.
Те, що ОСОБА_1 не визнає свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як лінія захисту з метою ухилення від адміністративної відповідальності.
Апеляційний суд окремо звертає увагу на правові позиції, викладені у рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), де ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».
Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а подана ОСОБА_1 апеляційна скарга - без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , та його захисник, адвокат Марина В. Г., не з`явившись на розгляд справи, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
                                
                                                       П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН

Помічник судді Михайло КУХТА