П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/3963/22 
                                                                       Головуючий у 1-й інстанції:  Воробйова Інна Анатоліївна 
          Суддя-доповідач:  Капустинський М.М. 

02 серпня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Сапальової Т.В. 
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,
позивача: ОСОБА_1 ;
представника відповідача: Паук Вадима Вікторовича, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року (повний текст рішення складено 08.07.2022 року у м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :

в травні 2022 року ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницької обласної прокуратури (далі - Вінницька обласна прокуратура, відповідач), в якому просила:
- визнати протиправними дії Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати   заробітної плати, згідно посадового окладу та надбавки за вислугу років, визначеного ч.3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення;
- зобов`язати Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу та надбавки за вислугу років, розрахованого відповідно до положень  статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити різницю недоотриманої заробітної плати;
- зобов`язати здійснювати подальше нарахування та виплату заробітної плати згідно посадового окладу та надбавки за вислугу років відповідно до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру".
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 2001 року працює в органах прокуратури. 22.10.2021 року була звільнена у зв`язку із неуспішним проходженням атестації. В подальшому, на підставі рішення суду поновлена на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури, однак робоче місце визначено в окружній прокуратурі, відтак, на думку позивачки, з 26.04.2022 р. її заробітна плата мала визначатись відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру". Проте, відповідач нараховвував та сплачував заробітну плату позивачці відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", постанови КМУ №657 від 30.08.2017 року, тобто у меншому розмірі.
Позивачка із такими діями не погодилася, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалася на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач вважає, що Вінницькою обласною прокуратурою, безпідставно не приведено розмір її посадового окладу до встановленого статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" розміру та, як наслідок, не доплачена їй заробітна плата, з урахуванням надбавок і премій та інші передбачені платежі.
28 липня 2022 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від Вінницької обласної прокуратури в якій представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. 
Представник відповідача Паук В.К., в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 працювала на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області з 15 грудня 2015 року, що встановлено судовим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.04.2022 року у справі №120/1544821-а.
Позивач не пройшла атестацію прокурорів, у зв`язку з чим 22.10.2021 року наказом Вінницької обласної прокуратури №1364к від 20.10.2021 року позивачку звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області (про що зазначено в рішенні у справі №120/15448/21-а).
В подальшому, наказом Вінницької обласної прокуратури №226-к від 26.04.2022 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021 р. Наказом Вінницької обласної прокуратури №227 к від 26.04.2022 р. визначено робоче місце у Вінницькій окружній прокуратурі.
Оскільки позивачка не пройшла успішно атестацію, оплата її праці здійснювалась відповідачем на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 року № 505 (надалі Постанова №505).
Не погодившись із розміром нарахування заробітної плати позивачка звернулась до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці правомірно нараховано заробітну плату згідно із вимогами Постанови №505, як наслідок, відсутні підстави нарахувати заробітну плату за період з 26.04.2022 р., виходячи з розміру посадового окладу та надбавки за вислугу років, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру".
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначаються Законом України "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697-VII).
Згідно статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Частиною 9 статті 81 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно із ст.13 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95-ВР) встановлено, що оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону № 108/95-ВР умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Положенням статті 89 Закону 1697-VII вказано, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Згідно статті 90 Закону 1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Після прийняття Закону України 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру", були прийняті Закон України від 28.12.2014 №80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".
Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".
Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" №79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Закон України від 28.12.2014 №80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру", а тому у 2015 році норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовувались у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі №807/1171/16.
Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною другою статті 152 Конституції України та частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).
Отже, дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду у постанові від 14.09.2021 у справі № 320/1874/19 та від 26.05.2022 у справі № 440/5383/20.
Таким чином, право на отримання заробітної плати у розмірі, виходячи із визначеного розміру посадового окладу, виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020.
Згідно з частинами 3 та 4 цієї статті 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора обласної прокуратури - 1,2.
Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" до Закону №113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Таким чином, дія окремого положення п.26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020.
При цьому, заперечуючи таке право позивачки, Вінницька обласна прокуратура у своєму відзиві на позовну заяву посилається на те, що у зв`язку із прийняттям Закону України №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» були внесені зміни до Закону України "Про прокуратури", зокрема, у частині 1 статті 7 Закону України "Про прокуратуру" слова "регіональні" та "місцеві" замінено відповідно на "обласні" та "окружні". Законом №113-ІХ також передбачено, що переведення на посаду в обласні, окружні прокуратури відбувається лише у разі успішного проходження ними атестації. До переведення на посади обласних, окружних прокуратур оплата праці прокурорів здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату працівників органів прокуратури. З цих підстав відповідач вказує на те, що після ухвалення рішення КС України у справі № 1-223/2018(2840/18) ним правомірно нараховувалась заробітна плата позивачу, якого не було переведено до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, виходячи з положень постанови КМУ №505.
З приводу таких аргументів відповідача слід зазначити те, що КС України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів (справа № 1-223/2018(2840/18)), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону, має визначатися виключно законом. У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон №1697-VII.
Відтак, враховуючи те, що до Закону №1697-VII не вносилися зміни (у тому числі Законом №113-ІХ) щодо умов оплати праці прокурорів до їх переведення до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував позивачу заробітну плату із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №505, а не виходячи із положень Закону №1697-VII.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів справи встановлено, що з 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 обіймала посаду прокурора, оскільки на виконання рішення суду Вінницького окружного адміністративного суду від 05.04.2022 у справі № 120/15448/21-а згідно Наказу №226к від 26.04.2022 року ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та в органах прокуратури з 23.10.2021 року.
З огляду на зазначене слідує, що за позивачкою зберігається її статус прокурора, та вона фактично приступила до роботи у Вінницькій окружній прокуратурі Вінницької області, а тому доводи відповідача, що на позивача не розповсюджується умови оплати праці згідно ст.81 Закону №113-IX колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до вимог Закону №113-IX не на період проведення атестації за прокурорами зберігаються умови щодо оплати їх праці у відповідності до Постанови №505, а саме на період до їх переведення.
Водночас, запроваджені Законом №113-ІХ такі умови оплати праці, на період реформування органів прокуратури (п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ), на думку суду апеляційної інстанції, є явно дискримінаційними враховуючи те, що Законом №1697-VII передбачений єдиний правовий статус прокурорів в незалежності від будь-яких ознак чи обставин, а отже існування різних умов оплати праці в однакових умовах, лише у зв`язку із зміною назви прокуратури та проходження атестації, не може відповідати принципу верховенства права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо неналежного розрахунку та невиплати частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч.3,4 ст.81 Закону №1697-VII за період з 26.04.2022 по 02.08.2022 (дату винесення постанови суду).
Щодо вимоги позивачки про зобов`язання Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру   посадового окладу   та надбавки за вислугу років, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити різницю недоотриманої заробітної плати, суд зазначає таке.
Згідно відповіддю Вінницькою обласною прокуратурою від 13.05.2022 року №27-310 щодо нарахованої заробітної плати посадовий оклад ОСОБА_1 нараховується відповідно до постанови КМУ від 31.05.2015 року №505, зокрема: посадовий оклад - 5660,00 грн., надбавка за вислугу років - 40% від посадового окладу та індексації, тоді як згідно ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" посадовий оклад позивача мав визначатись в розмірі 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, щомісячна надбавка за вислугу років виплачується у розмірі понад 20 років - 30 відсотків посадового окладу. 
Отже, враховуючи що позивачу виплачувалась заробітна плата у меншому розмірі ніж це передбачено ч.ч.3,4 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" то позовні вимоги про зобов`язання Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу та надбавки за вислугу років, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити різницю недоотриманої заробітної плати підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови про задоволення позовних вимог.
У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати  протиправними дії Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати   заробітної плати, згідно посадового окладу та надбавки за вислугу років, визначеного ч.3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення.
Зобов`язати Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату за період з 26.04.2022 по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру  посадового окладу  та надбавки за вислугу років, розрахованого відповідно до положень  статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити різницю недоотриманої заробітної плати.
В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі 04 серпня 2022 року.

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Сапальова Т.В.