ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" травня 2022 р.                                                          Справа №909/942/21
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                      Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                Марка Р.І.
                                                                                          Плотніцького Б.Д.
секретар судового засідання Залуцький Д. 
                                                                      
одержавши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» б/н від 28.01.2022 (вх.№01-05/374/22 від 31.01.2022) 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2021, суддя Стефанів Т.В., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 23.12.2021
у справі №909/942/21
за позовом Калуської міської ради
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко»
про стягнення орендної плати у розмірі 273 404,39 грн.

за участю представників від:
позивача: Бреславська М.М.
відповідача: не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:

27.09.2021 у Господарський суд Івано-Франківської області звернулась Калуська міська рада з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» (далі по тексту – ТОВ «Оріана-Еко») про стягнення орендної плати у розмірі 273 404,39 грн., яка виникла внаслідок невиконання у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 обов`язку зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 21.06.2018.
Мотивуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань, в частині орендної плати за користування земельною ділянкою площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038, що розташована у м. Калуш по вул. Шахтарська, 7, яка перебуває в користуванні ТОВ «Оріана-Еко».
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2021 вищезазначений позов задоволено та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» на користь Калуської міської ради заборгованості в сумі 273 404,39 грн., яка виникла внаслідок невиконання у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 обов`язку зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 21.06.2018.
Дане рішення мотивоване тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт наявності у ТОВ «Оріана-Еко» заборгованості з орендної плати за період із 01.01.2021 по 31.08.2021 у розмірі  273 404,39 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 28.01.2022 (вх.№01-05/374/22 від 31.01.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2021 у справі №909/942/21 та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував характер та зміст спірних правовідносин, а тому не врахував, що до предмета доказування в даній справі входять обставини щодо складу та стану земельної ділянки площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038, що розташована у м. Калуш по вул. Шахтарська, 7, яка перебуває в користуванні ТОВ «Оріана-Еко». З огляду на це апелянт вважає, що місцевий господарський суду порушив його право спростувати заявлені в позові обставини, оскільки безпідставно залишив без розгляду клопотання відповідача про призначення у справі експертизи з питань землеустрою.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача, погодився з висновками суду першої інстанції та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Зокрема зазначає, що предметом доказування в даній справі є факт сплати або несплати ТОВ «Оріана-Еко» орендної плати за користування земельною ділянкою площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038, що розташована у м. Калуш по вул. Шахтарська, 7, а тому правильність нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки не має значення для даної справи. Заперечує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду клопотання відповідача про призначення у справі експертизи з питань землеустрою, оскільки ТОВ «Оріана-Еко» заявило це клопотання з пропуском строку. З огляду на це, Калуська міська рада не вбачає правових підстав і для витребування оригіналів документів, які необхідні для здійснення експертизи.
Згідно з п. 3-6 ч. 1 ст. 267 ГПК України, суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.
У порядку підготовки справи до апеляційного розгляду згідно ч. 1 ст. 267 ГПК України головуючим суддею було з`ясовано, що в апеляційній скарзі ТОВ «Оріана-Еко» заявлено клопотання про призначення у справі експертизи з питань землеустрою, на вирішення якої поставити питання: «Чи відповідає вимогам нормативно-правових актів виконана нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038 2610400000:03:001:0038 за адресою: м. Калуш, вул. Шахтарська, 7?», а її проведення доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз (79024, м. Львів, вул. Липинського, 54). При цьому в даному клопотанні апелянт просить суд витребувати від Калуської міської ради оригінал технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038 за адресою: м. Калуш, вул. Шахтарська, 7, а також оригінал витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за №560/0/203-18 від 23.06.2018.
Вищезазначене клопотання мотивоване тим, що висновок судової експертизи про встановлення грошової оцінки спірної земельної ділянки, відповідно до ст.ст. 98-103 ГПК України, міститиме інформацію щодо предмета спору в даній справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 267 ГПК України підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи подати свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 позивачу надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали, але не пізніше 18.02.2022, для подачі суду своїх міркувань або заперечень щодо заявленого апелянтом клопотання про призначення у справі експертизи з питань землеустрою та про витребування у позивача документів.
У межах цього строку до 18.02.2022 Калуська міська рада скерувала на адресу суду відзив у якому висловила свої заперечення щодо клопотання апелянта про призначення у справі експертизи з питань землеустрою та про витребування у позивача документів.
16.05.2022 на електронну адресу Західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке залишається судом без розгляду, оскільки не підписане електронним цифровим підписом.
В судове засідання 16.05.2022 з`явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився причин явки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності.
Заслухавши думку представника позивача з приводу заявленого клопотання апелянта про призначення у справі експертизи з питань землеустрою та про витребування у позивача документів, суд ухвалив залишити його без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Згідно пункту 8 частини 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.
Відповідно до статті 194 Господарського процесуального кодексу України завданнями розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
За змістом статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Водночас, згідно статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №909/942/21 до судового розгляду по суті на 16.12.2021.
Натомість після закінчення підготовчого провадження 16.12.2021 до суду першої інстанції від відповідача надійшло клопотання б/н від 15.12.2021 (вх. № 21784/21) про призначення експертизи.
Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо безпідставності залишення судом першої інстанції клопотання про призначення судової експертизи, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, про наявність судового провадження в даній справі відповідач був обізнаний. Однак, відповідне клопотання про призначення експертизи було подане відповідачем до суду першої інстанції вже після закриття згідно ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 23.11.2021 підготовчого провадження у справі №909/942/21 та призначення справи до судового розгляду.
За таких обставин відсутні підстави для призначення на стадії апеляційного провадження судової експертизи, клопотання про призначення якої було заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції із пропуском строку на його подання та за недоведеності поважності причин його неподання до суду першої інстанції у встановлений законом строк. 
Крім того клопотання про призначення експертизи містить питання права, яке відповідно до ч. 2 ст. 93 ГПК України не може бути предметом висновку.
Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин наявності заборгованості відповідача з орендної плати. Пункт 8 договору щодо розміру орендної плати є дійсним, як і є дійсна нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, яка відповідачем не оскаржена в окремому позовному провадженні.
У свою чергу, колегія суддів зазначає, що задоволення клопотання про призначення у справі судової експертизи на стадії апеляційного провадження за вищевстановлених обставин справи фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України), у даному випадку, несвоєчасного (у встановлені Господарським процесуальним кодексом України строки) заявлення відповідного клопотання.
Представник позивача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між Калуською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Оріана-Еко» (орендар) підисано договір №1666 від 21.06.2018 за умовами пунктів 1, 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для розміщення виробничої бази (код КВЦПЗ 11.02) площею 2,6351 га за кадастровим номером 2610400000:03:001:0038, яка розташована у межах населеного пункту за адресою: м. Калуш, вул. Шахтарська, 7.
Відповідно до п. 8 договору №1666 від 21.06.2018, орендна плата становить 3,5% від нормативної грошової оцінки земель нараховується з моменту прийняття рішення Калуської міської ради, зазначеному у п. 1 даного договору і вноситься в грошовій безготівковій формі в розмірі 410106,59 грн. у рік.
Пунктом 10 договору №1666 від 21.06.2018, визначено, що орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного періоду в розмірі 1/12 річної суми, обчисленої відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №560/0/203-18 від 23.06.2018 у сумі 34175,54 грн.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2610400000:03:001:0038, яка розташована у м. Калуш, вул. Шахтарська, 7 становить 11 717 331,20 грн. (витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №895 від 21.09.2021).
Згідно з п. 7 договору №1666 від 21.06.2018, такий набирає чинності з моменту його підписання і діє до 21.06.2023 (включно).
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.
У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
На час підписання договору оренди, 21.06.2018, частина перша статті 124 ЗК України (в редакції станом на дату підписання договору оренди) передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
У статті 125 ЗК України (в редакції станом на дату підписання договору оренди) вказано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Вимога про те, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачена у статті 126 ЗК України (в редакції станом на дату підписання договору оренди).
З аналізу вищенаведених норм права вбачається, що правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним).
Судами встановлено, що державна реєстрація права оренди спірної земельної ділянки відбулася 22.08.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №135736655 від 28.08.2018.
Для визначення початку перебігу дії вищезазначеного договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року, справа №322/1178/17, яка у відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.
Отже, виходячи з п. 3.1 договору оренди землі №1666 від 21.06.2018, останній набирав чинності з 22.08.2018, а завершує свою дію 21.06.2023.
Предметом позову в даній справі є вимога орендодавця, спрямована до орендаря про стягнення заборгованості по орендній платі, яка виникла внаслідок невиконання у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 обов`язку зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 21.06.2018.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №916/542/18.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Положеннями пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Отже, плата за землю здійснюється в залежності від суб`єкта належності земельної ділянки: власником землі сплачується земельний податок, а орендарем за договором оренди землі - орендна плата.
Згідно з пунктами 288.1- 288.4 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (п.71).
Таким чином, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку. Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 917/353/19.
Вказані правові висновки апелянтом не були враховані.
Рішенням Калуської міської ради від 14.07.2014 за №2577 затверджено нормативно грошову оцінку земель базовою вартістю 1 кв. м на рівні 140,92 грн. 
Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції, чинній станом на 01.01.2017) було встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території.
Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2018) визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.
Рішенням Калуської міської ради від 21.06.2018 за №1634  було встановлено річну ставку податку за користування юридичними особами земельними ділянками з цільовим призначенням «Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02)» 1% від нормативної грошової оцінки. Річну ставку орендної плати за користування юридичними особами вказаними земельними ділянками – 3,5% від нормативної грошової оцінки.
Згідно з пунктом 4 договору оренди землі №1666 від 21.06.2018 нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення договору оренди землі відповідно до довідки про нормативну грошову оцінку земельної ділянки становила 11  717  331,20 грн., що узгоджується з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за №21.09.2021.
Відповідно до п. 8 договору №1666 від 21.06.2018, орендна плата становить 3,5% від нормативної грошової оцінки земель нараховується з моменту прийняття рішення Калуської міської ради, зазначеному у п. 1 даного договору і вноситься в грошовій безготівковій формі в розмірі 410106,59 грн. у рік.
Пунктом 10 договору №1666 від 21.06.2018, визначено, що орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного періоду в розмірі 1/12 річної суми, обчисленої відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №560/0/203-18 від 23.06.2018 у сумі 34175,54 грн.
Відповідно до пункту 11 договору №1666 від 21.06.2018, розмір орендної плати переглядається у разі зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнтів індексації визначених законодавством, а також у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Таким чином, відповідач був обізнаний про те, що розмір грошової оцінки та орендної плати за користування орендованою ним земельною ділянкою за вищезгаданим договором не є сталим показником і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації, зміною нормативної грошової оцінки земель міста та внаслідок внесення змін на підставі вимог діючого законодавства, і згідно з пунктом 10 договору оренди землі ТОВ «Оріана-Еко» зобов`язалося своєчасно та у повному обсязі вносити орендну плату за земельну ділянку.
Відповідно до ч.2 ст.20 та ч.3 ст.23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Як встановлено судами, позивач в підтвердження своїх вимог посилався на рішення Калуської міської ради від 14.07.2014 за №2577, яким було затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Калуш, а також витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №895 від 21.09.2021, відповідно до яких коефіцієнти Км2, Км3 та Кф становили « 1,40», « 0,99» та « 1,2» відповідно, що було взято до уваги при здійсненні розрахунку заявлених до стягнення сум.
Відповідно до інформації, що міститься у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №895 від 21.09.2021, кадастровий номер 2610400000:03:001:0038, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 2610400000:03:001:0038, станом на 21.09.2021 рік 11 717 331,20 грн.
Отже, показники, визначені витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є такими, що підтверджені належними і допустимими засобами доказування і невідповідність, на думку апелянта, вартості земельної ділянки тим відомостям, що зазначені у витязі, не може бути підставою для висновку про необґрунтованість позивачем розміру заявлених до стягнення сум орендної плати.
Враховуючи викладене та умови договору, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що розмір орендної плати відповідача за користування земельною ділянкою становить у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 становить 273 404,39 грн.
Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з пунктом 26 договору орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, своєчасно вносити орендну плату.
Судами встановлено, що відповідачем, всупереч умовам договору, у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 орендну плату не сплачував. Доказів протилежного відповідачем не надано.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Звідси оскільки матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем з орендної плати за договором у розмірі 273 404,39 грн., суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню в повному обсязі.
Окрім того, у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/14176/20 викладено правовий висновок про те, що виходячи із системного аналізу норм земельного та податкового законодавства України, орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі», підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), з другого боку, є однією з форм плати за землю як обов`язкового платежу в складі податку на майно нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Разом з тим підставою для нарахування орендної плати за землю є саме договір оренди земельної ділянки (частина друга статті 21 Закону України «Про оренду землі», пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).
За змістом частини другої статті 21 Закону України «Про оренду землі» Податковим кодексом України регулюються виключно строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, тоді як всі інші питання, зокрема, розмір, умови нарахування та внесення орендної плати за землю, порядок та підстави зміни такого розміру, встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, про що також зазначено в пункті 288.4 статті 288 цього Кодексу (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 925/258/17).
Відповідно до статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платник орендної плати - орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
При цьому розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).
Згідно із частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
Крім того, за змістом статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Аналіз наведених положень Податкового кодексу України, Закону України «Про оцінку земель» та Закону України «Про оренду землі» дає підстави для висновку, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретного розміру орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначено в договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає порядок визначення орендної плати за землю, а тому саме у договорі оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 916/3233/16, від 07.10.2019 у справі № 922/3321/18, від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19.
З моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та у подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 1917/1188/2012 (№ 826/1291/17) (провадження №11-1317апп18)).
Зміст апеляційної скарги відповідача зводиться до того, що позивачем не підтверджено розмір заявлених до стягнення сум. А саме, при розрахунку розміру орендної плати, що повинна бути стягнута з відповідача, як фактичного користувача земельної ділянки, позивачем враховано вартість земельної ділянки, яка зазначена у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а не нижчу вартість цих земель у зв`язку з їх низькою якістю. Фактично відповідач оскаржує відомості, які містить витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
За таких обставин посилання скаржника про те, що в предмет доказування по даній справі входять обставини щодо якості земельної ділянки, яка орендується, а також невідповідності її реальній вартості, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки стосуються адміністративних відносин між сторонами даної справи, які передували виникненню договірних відносин, що мають місце в даній справі.
Таким чином апелянтом не доведено обґрунтованості аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду про задоволення позову – залишенню без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Зважаючи на залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, суд доходить до висновку про покладення судового збору за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» б/н від 28.01.2022 (вх.№01-05/374/22 від 31.01.2022) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2021 у справі №909/942/21 - залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6152,00 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач):                                        Г.Т. Кодрюк

Судді:                                                                                 Р.І. Марко

                                                                                          Б.Д. Плотніцький

Повний текст постанови складено 18.05.2022.