Справа № 463/5725/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Леьно С.І. 
Провадження № 22-ц/811/2977/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
       секретарка: Скакун І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк») про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

       рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року в позові ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк») (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, ЄДРПОУ 09806443) про визнання недійсним кредитного договору № KF 42890 від 18.05.2007 – відмовлено.
       Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
       В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та винести нове рішення, яким позов задовольнити. 
Вважає рішення незаконним і необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки найголовнішому письмовому доказу – Висновку експертного економічного дослідження, в якому відповідні спеціалісти у зазначеній галузі знань детально проаналізували спірний кредитний договір на предмет встановлення у ньому суттєвих порушень. Крім цього, вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Наголошує, що відповідно до вимог ч. 4 cm. З Закону України «Про споживче кредитування» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, що є підставою для визнання правочину недійсним.
В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників),зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 12, 81, 82, ч.ч.1,6,7 ст.102, ч.5 ст.106, ст.ст.141, 223, 229, 230, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 203, 204, 215, 218, 231, 524, 526, 533, 549, 550, 551, 610, 625, 629, 1046, 1048, 1049, 1050, 1051, 1054 ЦК України, ч.ч.2,5 ст.11, ст.ст. 15, 18, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», п.20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 18.05.2007 між позивачем та ВАТ «Електрон Банк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» укладено кредитний договір № KF 42890 на суму 25 000 доларів США, які боржник зобов`язався повертати щомісячними платежами протягом 20 років, тобто до 18.05.2027 та зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 11,50 % річних. Укладенню договору передувало подання позивачем відповідної заяви на видачу кредиту, довідки про його доходи. Додатком 1 до кредитного договору від 18.05.2007 сторони погодили графік повергнення кредиту. Додатковими угодами від 01.07.2009 та від 11.03.2009 сторони внесли зміни до умов кредитного договору, зокрема щодо збільшення процентної ставки у випадку прострочення заборгованості за кредитом. В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між відповідачем з однієї сторони та позивачем і ОСОБА_3 з іншої сторони укладено іпотечний договір від 21.05.2007, предметом якого є будинок за адресою АДРЕСА_2 . Окремо сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання). Підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. Позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Підписавши вищезазначений оспорюваний кредитний договір, отримавши кредит та використавши його позивач тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору. Крім того, позивач не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах. Твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права відповідача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки по-перше, такої обставини позивач не довів, а по-друге, у разі не надання інформації, суб`єкт господарювання який повинен її надати відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним. Що ж стосується доводів позивача про введення його в оману як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, то суд дійшов висновку, що такі твердження є голослівними, так як позивач не надав жодного доказу на підтвердження самого факту обману. Водночас, протилежне стверджується встановленими обставинами справи та поведінкою самого позивача, який прийняв кредит, використав його та більше десяти років його не оспорював. Суд також не взяв до уваги висновок експерта, оскільки він не відповідає вимогам частини шостої, сьомої статті 102, частини п`ятої статті 106 ЦПК України, так як обсяг матеріалів кредитної справи, яка перебувала на дослідженні залишається невідомим і тим самим надаються широкі межі для свавілля, а відсутність попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок поряд з такою обставиною є передумовою для звільнення від відповідальності, що в сукупності ставить під обґрунтований сумнів достовірність і об`єктивність цього висновку.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також практиці касаційного суду, яка повинна бути врахована при застосуванні норм права.
4.10.2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», в якому просив:
?визнати недійсним кредитний договір № KF 42890 від 18.05.2007, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником відносно усіх прав та обов`язків яких став ВАТ «Фольксбанк», а з 2013 року носить назву «ВіЕс Банк».
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 18.05.2007 між ним та ВАТ «Електрон Банк» укладено кредитний договір на суму 25 000 доларів США, які боржник зобов`язався повертати щомісячними платежами протягом 20 років, тобто до 18.05.2027 та зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 11,50 % річних. При укладенні договору відповідач ввів його в оману, не надавши повної інформації про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту. Крім того, вважає умови договору несправедливими та з посиланням на відповідні норми Закону України «Про захист прав споживачів» просить визнати недійсним кредитний договір в судовому порядку.
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, – 18.05.2007 між позивачем та ВАТ «Електрон Банк», кінцевим правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», укладено кредитний договір № KF 42890 на суму 25 000 доларів США, які боржник зобов`язався повертати щомісячними платежами протягом 20 років, тобто до 18.05.2027 та зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 11,50 % річних (а.с.81-83 т.1).
Укладенню договору передувало подання позивачем відповідної заяви на видачу кредиту (а.с.72—74 т.1), довідки про його доходи (а.с.75 т.1).
Додатком 1 до кредитного договору від 18.05.2007 (а.с.84 т.1) сторони погодили графік повергнення кредиту. Додатковими угодами від 01.07.2009 та від 11.03.2009 (а.с.85, 86 т.1) сторони внесли зміни до умов кредитного договору, зокрема щодо збільшення процентної ставки у випадку прострочення заборгованості за кредитом.
В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між відповідачем з однієї сторони та позивачем і ОСОБА_3 з іншої сторони укладено іпотечний договір від 21.05.2007, предметом якого є будинок за адресою АДРЕСА_2 (а.с.87-89 т.1). Окремо сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання) (а.с.90-91 т.1).
Інформація про повернення кредиту відсутня.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями статей 626–628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»  (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. Позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.
Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.
Підписавши вищезазначений оспорюваний кредитний договір, отримавши кредит та використавши його позивач тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.
Крім того, позивач не оспорював у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах.
Окрім цього, судом вірно встановлено, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження самого факту обману та протилежне стверджується встановленими обставинами справи та поведінкою самого позивача, який прийняв кредит, використав його та більше десяти років його не оспорював.
Таким чином, наведені вище факти повністю спростовують твердження позивача про ненадання йому банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим – введення його, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору, а тому правових підстав для визнання дій відповідача протиправними немає.
Крім цього слід вказати, що в розумінні статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту, на що посилається позивач не є правовою підставою для визнання кредитної угоди недійсною, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів.
Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог.
Крім цього такі висновки суду відповідають і практиці Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 року у справі №464/3576/15-ц. 
Враховуючи наведене, судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.
Окремо, що стосується доводів про неврахування судом Висновку експертного економічного дослідження, то слід вважати, що таке дослідження по суті у даній справі правового значення не має, оскільки відповідь експерта про те чи виконано відповідачем норму закону, а саме ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» по своїй суті не є економічним, а правовим на яке висновок економічного дослідження відповіді надати не може, оскільки таке стосується іншої галузі знань та на таке питання може надати при розгляді справи відповідь лише суд.
Крім цього, при наданні висновку, який по суті не може дати відповіді про те чи позов обґрунтований чи ні, оскільки в інших питаннях не стосується предмету спору, – експерт, також, не попереджався про кримінальну відповідальність та у висновку не вказано про те, що він складений для подання до суду, що відповідно до ч.5 ст. 106 ЦПК України є обов`язковими вимогами для висновку експертизи, що здійснені на замовлення учасників справи. Відповідно наданий висновок висновком експерта вважати не слід. 
Тому, доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 03 травня 2022 року.
       Головуючий :                  Я.А. Левик
        Судді:                  Р.В. Савуляк
                                 М.М. Шандра