ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1103/22  Номер провадження 22-ц/814/1635/22	Головуючий у 1-й інстанції Миронець  О.К.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Хіль Л.М.,
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, за участю третіх осіб: Управління з питань містобудування та архітектури, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила визнати за нею право власності на самочинно збудовану прибудову літ. «а9», до складу якої входять: кухня 2-1 площею 13,4 м2, передпокій 2-4 площею 4,4 м2, ванна 2-6 площею 6,1 м2, вбиральня 2-7 площею 1,1 м2, що розташована по АДРЕСА_1 загально площею 25 м2.
В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Також зазначала, що вона має у власності 2/5 частин житлового будинку, ОСОБА_2 - 8/25 частин, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - 14/50 частин вказаного будинку.
В період з 2015 по 2016 рік, за згодою інших співвласників, вона здійснила поліпшення помешкання, а саме: добудовано прибудову літ «а9», до одноповерхового житлового будинку літ. «А-1» площею 25 м2, що розташована на земельній ділянці площею 1002 м2. У зв`язку з цим просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудовану прибудову.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що вона використала можливість досудового врегулювання спору, а також що самочинно збудоване нерухоме майно на час розгляду питання про його долю на комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтаві вже було збудоване та використовується за цільовим призначенням. За вказаний час орган місцевого самоврядування не приймав розпорядження про його знесення в примусовому порядку та до суду із таким позовом не звертався.
Апелянт вказує, що при прийнятті рішення позбавив її можливості набуття права власності на об`єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку.
06.07.2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду.
Сторони будучи повідомлені про час і місце розгляд справи до суду не з`явились. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Згідно ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Місцевим судом вірно встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 19.12.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. ОСОБА_1 є власником 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що за адресою АДРЕСА_1 .
Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_2 є власником 8/25 частин, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - 14/50 частин вказаного будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку експерта №83 від 10.12.2021 року на підставі проведених досліджень, експерт установив, що самочинно збудована прибудова літ «а9», до складу якої входять: кухня 2-1 площею 13,4 м2, передпокій 2-4 площею 4,4 м2, ванна 2-6 площею 6,1 м2, вбиральня 2-7 площею 1,1 м2, що розташована по АДРЕСА_1 надійна, відповідає чинним будівельним нормам, а саме ДБН В.2.2-15-20 «Житлові будинки. Основні положення, ДБН В.2.5-20-2018 Інженерне обладнання будинків і споруд. Зовнішні межі та споруди. Газопостачання».
Згідно листа Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 22.06.2021 року вбачається, що єдиним органом, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду у м. Полтава є Департамент Державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області.
Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області та докази того чи відповідає добудова до житлового будинку нормам протипожежної безпеки та про її готовність до експлуатації.
Окрім того вказано, що суд не має права підміняти собою державні органи, до компетенції яких віднесено вирішення даних питань. Рішення уповноваженого органу про погодження прийнятті в експлуатацію спірних приміщень в матеріалах справи відсутнє.
Оскільки позивачем порушено порядок вирішення вказаних питань місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 392 ЦК України передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, не будучи власником спірного об`єкта нерухомості, звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно, тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.
Згідно з частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Частиною 2 вказаної статті чітко передбачено, що особа, яка здійснила або  здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Однак, у виняткових випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п`ятою цієї статті.
Так, відповідно до частини 3 статті 376 ЦК   України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової та громадської забудови, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.
При цьому, частиною 5 статті 376 ЦК   України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
З вказаної правової норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (частина 4 статті 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.
Таким чином апеляційний суд перевіряє, чи не порушує це прав і законних інтересів інших осіб, у тому числі, суміжних землекористувачів, чи не створює самочинно збудоване майно загрози життю і здоров`ю людей, майну фізичних та юридичних осіб, іншим чином не порушує права третіх осіб.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.10-11). Іншими співвласниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
В матеріалах справи містяться заяви від співвласників будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що вони не запаречують щодо визнання права власності за ОСОБА_1 самочинно збудованого майна ( а.с.36-38).
Згідно висновку експерт самочинно збудована прибудова літ «а9», до складу якої входять: кухня 2-1 площею 13,4 м2, передпокій 2-4 площею 4,4 м2, ванна 2-6 площею 6,1 м2, вбиральня 2-7 площею 1,1 м2, що розташована по АДРЕСА_1 надійна, відповідає чинним будівельним нормам, а саме ДБН В.2.2-15-20 «Житлові будинки. Основні положення, ДБН В.2.5-20-2018 Інженерне обладнання будинків і споруд. Зовнішні межі та споруди. Газопостачання»( а.с.18-28).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради та просила розглянути можливість узаконення та виготовлення документів, що дають право на виконання будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єктів. ( а.с.13)
Виконавчим комітетом Київської районної у м. Полтаві ради ОСОБА_1 надано відповідь, що оскільки прибудову здійснено без відповідних дозвільних документів, вона має право визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду відповідно до ст. 376 ЦК України( а.с.14)
Також щодо розгляду питання стосовно об`єкту самочинного будівництва по АДРЕСА_1 вона зверталася до Управління з питань містобудування та архітектури на що їй рекомендували із вказаним питанням звернутися до суду( а.с.34).
Право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.
Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 11/173-06.
Згідно п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
За таких обставин, враховуючи баланс прав та інтересів співвласників апеляційний суд дійшов висновку про визнання в судовому порядку права власності за ОСОБА_1 на самочинно збудоване майно з подальшим введенням його в експлуатацію відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії"від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014), якою напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.
Таким чином, відповідно до вимог 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1252,50 грн. та 1878,75 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, треті особи: Управління з питань містобудування та архітектури, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , задовольнити частково. 
Визнати право власності за ОСОБА_1 на самочинно збудоване нерухоме майно – прибудову літ. "а9", до складу якої входять наступні приміщення: кухня 2-1 площею 13,4 м2 ; передпокій 2-4 площею 4,4 м2; ванна 2-6 площею 6,1 м2; вбиральня 2-7 площею 1,1 м2, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 25 м2 з подальшим введенням його в експлуатацію відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Стягнути з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову у розмірі 1252, 50 грн.
Стягнути з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1878,75 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.М. Хіль
Судді С.А. Гальонкін
Г.Л. Карпушин

Повний текст постанови складено 26.07.2022 року