П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
16 лютого 2022року                                                                                  м. Київ
         
 Справа № 759/10729/20
Провадження: № 22-ц/824/4207/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.
секретар Івасенко І.А.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
  на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року, ухвалене  під головуванням судді Сенька М.Ф.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування,
  
                                                 в с т а н о в и в :
 
В червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати за собою право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, ј частину квартири АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовано тим, що його мати ОСОБА_4   померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті залишилось двоє спадкоємців: він, позивач, та його батько - відповідач ОСОБА_3 . Квартира  АДРЕСА_1 придбана батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період шлюбу, отже є їх спільною сумісною власністю. Після смерті матері відкрилась спадщина на її Ѕ частину квартири. 20 квітня 2012 року він, позивач, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що кооперативна квартира під час зареєстрованого шлюбу оформлена на ім`я чоловіка померлої, що унеможливлює видачу свідоцтва у нотаріальному порядку. Правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у відповідача, який відмовляється надавати такі документи, у зв`язку з чим, він, позивач, немає можливості оформити свої спадкові права.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер відповідач ОСОБА_3 . 
Ухвалою суду від 12.07.2021 року в порядку правонаступництва після ОСОБА_3 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_2 ., до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_1 , який є спадкоємцем майна ОСОБА_3 за заповітом.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року позов  ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2810 грн.  
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  420,40 грн.
Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 210,21 грн. 
Не погодившись із рішенням суду від 27 вересня 2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що  за життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умовно розподілили спільне майно, зокрема, ОСОБА_3 був власником нерухомого майна, а дружина власницею рухомого майна (автомобілів). Отже, ОСОБА_3 являвся одноособовим власником спірної квартири, однак, суд першої інстанції не врахував вказаної обставини та не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 на момент смерті не мала права власності на частину квартири. Відсутність будь-яких заперечень з її боку щодо реєстрації права власності за чоловіком свідчить про те, що подружжя умовно поділили вказане майно в натурі. Оскільки ОСОБА_4 на момент смерті не мала у власності нерухомого майна, її син ОСОБА_2 не міг прийняти у спадщину частину спірної квартири, а, отримавши відмову у нотаріуса від 08.05.2012 року, повинен був у судовому порядку визнати право власності на зазначену квартиру. Однак, позивач звернувся до суду із вказаним позовом лише у 2020 році, тобто, з пропуском строку позовної давності.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що доводи скаржника щодо можливого поділу майна між подружжям ОСОБА_6 не мають жодного документального підтвердження, а є лише вигадками ОСОБА_1 . Окрім того, він, ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно мешкав разом із нею в одній квартирі. Вказана квартира була придбана його, позивача, батьками в період шлюбу,  а тому є їх спільною  сумісною. власністю. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.
В судовому засіданні  ОСОБА_1   та його адвокат Радкевич С.О. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити. 
ОСОБА_2 та його адвокат Луценко В.Ю. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
   Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  з 19.06.1976 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.
06 серпня 1982 року виконавчим комитетом Київської міської Ради народних депутатів ОСОБА_3 було видано ордер на вселення в квартиру  АДРЕСА_1 разом з членами сім'ї: дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_2 .
Вказаний будинок входить до складу Житлово-будівельного кооперативу «Лепсе-2».
За довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Лепсе-2» ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , пайовий внесок за квартиру ОСОБА_3 в сумі 7542 карбованця сплачено 10.12.1991 року в повному обсязі.
Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 14.10.2003 року на підставі наказу від 10.09.2003 року №1546-С ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .
Із заявами про прийняття спадщини у визначені законом строки звернулись чоловік спадкодавиці ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 , заповіту ОСОБА_4 не залишила.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
23.06.2020 рокудержавним нотаріусом Основенко Л.М. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право спадщини за законом після ОСОБА_4 , померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що кооперативна квартира під час зареєстрованого шлюбу оформлена на ім`я чоловіка померлої, що унеможливлює видачу свідоцтва у нотаріальному порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .
Згідно заповіту, складеного 01.02.2019 року, ОСОБА_3 заповів усе своє майно ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 128).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира належала подружжю ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, отже, ОСОБА_4  за життя набула право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а відповідно це право має перейти до її спадкоємців в порядку спадкування за законом на підставі ст.ст. 1218, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України. При цьому, суд вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду із позовом, оскільки нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно незадовго перед зверненням до суду.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.
Згідно з вимогами ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статтей 28,29 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно зі ст. 61 СК  України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 65 СК  України  передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як свідчать матеріали справи,  квартира була придбана  ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з   ОСОБА_4 , а тому, ураховуючи положення ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя.
Спірне майно, а саме: квартира ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано за час перебування у шлюбі, а отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 за життя набула право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що подружжя ОСОБА_8 за життя поділило спільне нерухоме і рухоме майно,і, ОСОБА_3 був одноособовим власником спірної квартири, за відсутності доказів укладення подружжям договору про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, є безпідставними та такими, що суперечить нормам матеріального права, що нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплений законодавцем в ЦК України та в СК України.
При цьому, слід відмітити, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 161/14048/19.
Отже, відсутність реєстрації права власності на частку спірної квартири за ОСОБА_4 не позбавляє її права на Ѕ частину квартири, а тому доводи апеляційної скарги  з цього приводу є безпідставними. 
Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив, та батьки.
Відповідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу в строк шість місяців, заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1276 ЦК України передбачено, що у випадку, коли спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належна ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власностіЅ частина квартири АДРЕСА_1 після її смерті підлягає спадкуванню за законом спадкоємцями, зокрема,  сином, на підставі статтей 1218, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України. 
Не можуть бути підставою для відмови у позові і доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину квартири АДРЕСА_1 ,  ОСОБА_2  отримав лише  23 червня 2020 року, а не 08 травня 2012 року як зазначає скаржник. Отже, звернувшись до суду із вказаним позовом 30 червня 2020 року позивачем строк позовної давності не пропущено.
При цьому, слід звернути увагу і на те, що на момент смерті матері позивач був і залишається зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , а тому вважається таким, що прийняв спадщину. 
Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена, тому отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, адже, прийнявши спадщину в порядку, передбаченому ст.ст. 1268, 1270 України, він забезпечив своє право на отримання свідоцтва в майбутньому.
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 18 квітня 2022 року.

Головуючий                                                                                          Т.О. Невідома

Судді                                                                                                     А.М. Андрієнко                                                                                     

                                                                                                           В.А. Нежура