КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №757/39148/2020                                                                               Головуючий у І інстанції - Вовк С.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4456/2022                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 

02 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення незаконно списаних грошових коштів, - 
 
встановив:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення незаконно списаних грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є споживачем банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». 
Позивач 05 березня 2020 року поповнила свою картку на 500 грн, та АТ КБ «Приватбанк» здійснив списання 500 грн з банківської картки в рахунок погашення невідомої їй заборгованості.
Разом з тим, звернувшись до відділення АТ КБ «ПриватБанк» належних грошових коштів позивачка не отримала, співробітники банку відмовили у наданні даних щодо заборгованості і пояснили що вхід у систему до цих даних заблоковано.
ОСОБА_1 вважає такі дії протиправними, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь незаконно списані грошові кошти у розмірі 500 грн.
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь судові витрати у розмірі 6000 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 500 грн безпідставно списаних коштів з банківського рахунку. 
У задоволенні вимог про стягнення судових витрат у розмірі 6000 грн відмовлено.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення судових витрат, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що для підтвердження обсягу наданих послуг з професійної правничої допомоги та їхньої вартості в суді першої інстанції позивач надала такі документи: попередній розрахунок судових витрат із зазначенням детального опису робіт, виконаних адвокатським бюро «Галайчук Ганни Сергіївни»; додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги, відповідно до якої сторони погодили порядок оплати правової допомоги Бюро у загальному розмірі 6000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру, яка підтверджує факт сплати з боку ОСОБА_1 гонорару  адвоката.
Отже, суду було надано необхідні документи, що підтверджують сплату правничої допомоги в призмі статті 137 ЦПК України, а тому вважає що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність такої оплати з боку позивача.
Просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Також, апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року подало і АТ КБ «Приватбанк», мотивуючи  її тим, що позивач уклала з банком кредитний договір, отримала кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду».
Зазначає, що грошові кошти, які знаходилися на банківському картковому рахунку, відкритому на підставі укладеного кредитного договору, є коштами Банку оскільки були надані позивачу як кредитні.
Банк за рахунок власних коштів здійснює видаткові операції (платежі) ініційовані позивачем.
Отже, власних коштів позивача на рахунку кредитної картки немає.
Зазначає, зо Банк жодних списань не вчиняв, а квитанція, що наявна в матеріалах справи може бути доказом внесення грошових коштів, а не доказом списання.
Також, договірне списання, що передбачене п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, проводиться з дебетових карт, по кредитним картам Банки здійснюють лише нарахування заборгованості.
Звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з Банку грошових коштів, що не відповідає належному та вірному способу захисту права, оскільки у випадку встановлення порушення зі сторони Банку, останній фактично повинен виправити свою помилку, а саме вчинити дії стосовно виконання розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів або повернення на рахунок клієнта списаних грошових коштів.
Також, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Позивачка, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами.
На думку апелянта, позивач фактично не довела існування між сторонами спірних договірних правовідносин.
Доводи позивача про те, що банком безпідставно списано грошові кошти з її платіжної картки в сумі 500 грн не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутня виписка по рахунку з платіжної картки позивача за спірний період.
Просило скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відзиви на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходили.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та користується банківською карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 відповідно до укладеного договору про надання банківських послуг.
Як вказує позивачка, 05 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» здійснив списання у розмірі 500 грн з банківської картки «Універсальна» № НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості, що підтверджується відповідною квитанцією.
За результатами звернення позивачки до відділення банку щодо повернення належних їй грошових коштів, а також для надання інформації щодо наявної заборгованості, їй було відмовлено.
Позивачка є споживачем банківських послуг, згоди на таке перерахування коштів не надавала та не погоджуючись з вказаними діями, вважає що відповідач в порушення норм Конституції України, ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» з власної ініціативи безпідставно списав грошові кошти з належного йому карткового рахунку.
Ухвалюючи рішення про стягнення з АТ КБ «Приватбанк»  на користь ОСОБА_1 500 грн безпідставно списаних коштів з банківського рахунку, суд першої інстанції виходив з безпідставного списання відповідачем коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 в загальному розмірі 500 грн та невідповідності дій відповідача в цій частині вимогам закону та умовам укладеного договору, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до п. 1.38 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів», у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно з п. 26.1 ст. 26 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів», платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
відповідно до п 6.1 Інструкції, банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.
Відповідно до п. 6.4 Інструкції, договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:
- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;
- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;
- назву отримувача;
- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;
- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. 
Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).
Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). 
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без її розпорядження та згоди) списало з належного їй банківського рахунку грошові кошти в загальному розмірі 500 грн.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що які саме витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків позивачки.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача, звернення до суду із вказаним позовом. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 вказаного Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач безпідставно списав грошові кошти з карткового рахунку позивача та його дії не відповідали умовам укладеного договору та вимогам чинного законодавства.
Вірним є і висновок суду першої інстанції про відмову у стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн., з огляду на наступне.
Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 29 ЗУ «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. 
Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. 
При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. 
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до адвокатського бюро «Галайчук Ганни Сергіївни» із яким було укладено договір №20/03/2020-1 про надання правової допомоги.
Згідно Додаткової угоди до договору №20/03/2020-1 про надання правової допомоги, клієнт сплатив адвокату плату у розмірі 6000 грн. 
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №20/03/2020 від 20 березня 2020 року на суму 6000 грн.
Положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Разом з тим, позивачем не надано суду копію договору №20/03/2020-1 про надання правової допомоги, зазначеного опису робіт, також не подано акту прийому-передачі послуг, що підтверджує факт надання адвокатом клієнту послуг, розмір заявлених витрат не є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. 
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Викладені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.    
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 05 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба