ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 серпня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/1678/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року (суддя Рянської В.В.) у справі №160/1678/22 за позовом  ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                                ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 16.11.2016 до 18.05.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2016 до 18.05.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 16.11.2016 по день фактичної виплати індексації.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність в частині не нарахування та невиплати позивачу індексації його грошового забезпечення за період проходження віськової служби з 16.11.2016 року по 18.05.2017 року включно з визначенням базового місяця для обрахунку січень 2008 рік. Зауважував, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року 
адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 16.11.2016 до 18.05.2017 включно;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити 
ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2016 до 18.05.2017 включно;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої за період з 16.11.2016 до 18.05.2017 індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 16.11.2016 по день фактичної виплати індексації.
В частині заявлених вимог щодо визначення базового місяця - січень 2008 року для розрахунку індексації - відмовлено з огляду на передчасність цих вимог.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що індексація грошового забезпечення позивача передбачена нормами діючого законодавства, у зв`язку з чим дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати її позивачеві у спірний період.  При цьому, суд визнав необґрунтованими посилання відповідача, як на підставу не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на те, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. З огляду на таке, суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення за спірний період має бути нарахована та виплачена позивачеві. Крім цього, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, то у відповідача існує обов`язок виплатити позивачу компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.  Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач фактично посилається на те, що індексація грошового забезпечення здійснюється виключно за наявності відповідного бюджетного фінансування, що підтверджується і роз`ясненнями Міністерства оборони України. Оскільки військова частина не мала бюджетного фінансування для цих цілей, то, за позицією відповідача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправну бездіяльність військової частини у спірних відносинах. Крім цього, відповідач вважає, що не своєчасна виплата індексації грошового забезпечення не є підставою для виплати компенсації втрати частини доходів.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються відповідачем, свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданим 16.06.2015.
Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 269 від 16.11.2016, старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 (по особовому складу) від 16.11.2016 № 86-к на посаду водія - номера обслуги 3 зенітно-артилерійського відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки, для подальшого проходження військової служби з 16.11.2016 зараховано до списків особового складу частини.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 136 від 15.05.2017 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 від 23.04.2017 (по особовому складу) № 19-РС відповідно до п. «ж» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи та посаду здав 15.05.2017 та вибув у невикористану щорічну основну відпуску за 2016 рік на три доби з 16 травня до 18 травня 2017 року, з 18 травня 2017 року виключено зі списків особового складу частини.
Період проходження позивачем військової служби у період з 16.11.2016 до 18.05.2017 підтверджується також військовим квитком серії НОМЕР_4 , копія якого міститься в матеріалах справи.
08.11.2021 ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку до військової частини НОМЕР_1 заяву, в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2016 до 18.05.2017.
Як убачається з довідки про нарахування індексації ОСОБА_1 № 1035/47/146 від 21.04.2022, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , у період листопад 2016 року - травень 2017 року індексація позивачу не нараховувалась.
Згідно з довідкою-розрахунком № 1035/47/147 від 21.04.2022, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , звільненому наказом командира військової частини від 15.05.2017 № 136, на момент звільнення не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2016 року з 16.11.2016 до 15.05.2017. Сума індексації за період листопад 2016 року-травень 2017 року становить 934,77 грн, з них: за листопад 2016 року (коефіцієнт індексації 4,1%, прожитковий мінімум для працездатної особи 1450,00 грн) - 29,72 грн; грудень 2016 року, січень, лютий 2017 року (коефіцієнт індексації 8,4%, прожитковий мінімум для працездатної особи 1600,00 грн) - по 134,40 грн; березень, квітень 2017 року (коефіцієнт індексації 12,5%, прожитковий мінімум для працездатної особи 1600,00 грн) - по 200,00 грн; травень 2017 року (коефіцієнт індексації 12,5%, прожитковий мінімум для працезданої особи 1684,00 грн) - 101,85 грн. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом. 
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке.
Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення Закону № 1282-ХІІ, та Порядку №1078, якими врегульовано механізм проведення індексації, її мета та правова природа.
Так, відповідно до  статті 1 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення в розумінні цього  закону  це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (абзац 2).
Положеннями статті 2 Закону № 1282-XII встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Статтею 9 Закону № 2011-XII  встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 2 Порядку № 1078 до об`єктів індексації віднесено грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Отже, індексація грошового забезпечення, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, є однією з державних гарантій, спрямованою на забезпечення достатнього життєвого рівня населення, яка дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону № 1282-ХІІ).
За такого правового врегулювання суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав право позивача на індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 18.05.2017.
Матеріалами справи підтверджено, та не заперечується відповідачем, що індексація грошового забезпечення у спірний період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. 
Підставою для не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у вищевказаний період, як встановлено судом першої інстанції, слугувала відсутність бюджетного фінансування на вказані цілі.  
З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
З аналізу пунктів 1-1, 2, 4 Порядку №1078 випливає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Зазначені відповідачем обставини щодо відсутності фінансування на виплату індексації не можуть бути підставою для невиконання вимог  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  і ненарахування індексації. Як правильно зазначив суд першої інстанції, положеннями  Закону №1282-XII  та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (пункт 23, заява №63134/00) вказав: якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Отже, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №822/1731/16
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №825/874/17.
Відсутність фінансування відповідача жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, і держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом невиділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
При цьому, судом першої інстанції не було встановлено, а суду апеляційної інстанції не було надано доказів того, що  у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, були відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. 
Таким чином, підстави, з якими відповідач пов`язує неможливість виплати позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період неможливо визнати обґрунтованими.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 16.11.2016 року по 18.05.2017 року підлягають задоволенню.
Щодо висновків суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, то у відповідача існує обов`язок виплатити позивачу компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Отже, враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 16.11.2016 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 16.11.2016 року по день фактичної виплати заборгованості.
З цього приводу судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.
Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, у постанові від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, у постанові від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17, у   справі 240/11882/19 від 15.10.2020р.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року у справі №160/1678/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст..ст.328. 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 25.08.2022
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк