ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року 
м. Київ
справа №640/1175/20
адміністративне провадження № К/9901/48515/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Мацедонської В.Е., Радишевської О.Р.,
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Шостої кадрової комісії, Генеральної прокуратури України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення комісії, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року (суддя Аверкова В.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року (суддя-доповідач Глущенко Я.Б., судді Пилипенко О.Є., Черпіцька Л.Т.),
У С Т А Н О В И В:
I. Суть спору
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Шостої кадрової комісії, Генеральної прокуратури України та Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
1) визнати протиправним та скасувати рішення від 17.12.2019 №26 Шостої кадрової комісії, утвореної згідно з наказом Генерального прокурора від 15.11.2019 №287 «Про створення шостої кадрової комісії», про неуспішне проходження атестації заступником начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ;
2) визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2141ц про звільнення його з указаної посади;
3) поновити його на займаній посаді, а в разі створення Офісу Генерального прокурора - на аналогічній посаді в Офісі Генерального прокурора та органах прокуратури;
4) стягнути з Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) середній заробіток за час вимушеного прогулу: з моменту звільнення з 24 грудня 2019 року до дня поновлення на посаді.
2. Позов обґрунтував тим, що оскаржувані рішення відповідачів про звільнення його із займаної посади у Генеральній прокуратурі України є незаконними, невмотивованими та ухваленими з порушенням принципів верховенства права і правової визначеності.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 17.12.2019 №26 Шостої кадрової комісії, утвореної згідно з наказом Генерального прокурора від 15.11.2019 №287 «Про створення шостої кадрової комісії», про неуспішне проходження атестації заступником начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2141ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 706208,16 грн.
4. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та наявність підстав для поновлення його на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора, враховуючи відсутність нового органу та фактичну зміну назви Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора.
III. Провадження в суді касаційної інстанції
5. У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постановлені ними судові рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.
6. За доводами відповідача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у частині поновлення позивача на рівнозначній посаді в органі прокуратури, що, на думку відповідача, суперечить висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду у справах №826/12916/15, 826/5593/16 та 811/952/15.
7. Позивачем не подано відзиву на касаційну скаргу.
8. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів виходить з такого.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
9. З 2007 року ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури України, з 28 жовтня 2019 року - на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України.
10. На виконання пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і пункту 9 розділу I Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221, позивач 08 жовтня 2019 року подав Генеральному прокурору заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
11. Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації, однак за результатами проходження її третього етапу- співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, Шостою кадровою комісією прийнято рішення від 17.12.2019 №26 про неуспішне проходження ним атестації. 
12. Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2141ц ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 24 грудня 2019 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
V. Позиція Верховного Суду
13. За приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
14. Касаційне провадження у цій справі відкрито в межах доводів Офісу Генерального прокурора щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 235 КЗпП України у спірних правовідносинах у частині визначення органу, в якому має бути поновлено прокурора, звільненого за відсутності законних підстав.
15. Отже, судові рішення підлягають касаційному перегляду виключно у зазначеній частині.
16. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
17. Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
18. Виключенням із цього правила є норма статті 240^1 КЗпП України, яка передбачає, що в разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, то орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та одночасно визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.
19. Таким чином, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації.
20. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №П/9901/101/18, постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/12916/15, від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 у справі №826/751/16, від 27.06.2019 у справі №826/5732/16, від 26.07.2019 у справі №826/8797/15, від 09.10.2019 у справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 у справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 у справі №816/584/17, від 07.07.2020 у справі №811/952/15.
21. Ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, яка є рівнозначною займаній позивачем посаді в Генеральній прокуратурі України, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, уважав цей спосіб поновлення порушеного права позивача належним і найбільш ефективним, з огляду на те, що Генеральна прокуратура України була лише перейменована в «Офіс Генерального прокурора» без проведення будь-яких інших організаційних дій, які би свідчили про створення нового органу прокуратури.
22. Проте перейменування установи, що не пов`язано із її припиненням (ліквідацією) як юридичної особи, не є обставиною, з якою стаття 240^1 КЗпП України пов`язує неможливість поновлення працівника на попередній роботі.
23. У разі зміни внутрішньої (організаційної) структури установи (ліквідації одного структурного підрозділу із створенням або без створення іншого структурного підрозділу, змін в найменуванні установи, підрозділу або посади тощо) незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на тій посаді, яку він обіймав на момент звільнення, після чого роботодавець зобов`язаний вчинити дії щодо працевлаштування такого працівника з урахуванням змін, що відбулися.
24. Водночас поновлення позивача на посаді, яку він не обіймав до звільнення, суперечить єдиному можливому способу захисту його порушеного права, який закріплений у частині першій статті 235 КЗпП України та спрямований на повернення сторін трудового спору (працівника і роботодавця) у положення, яке існувало на день звільнення. Крім того, такий спосіб захисту порушеного права позивача може викликати новий спір з приводу визначення «рівнозначної» посади та відповідного структурного підрозділу, де така посада передбачена.
25. Рішення суду має бути якомога повним, зрозумілим та чітким. Чіткість рішення передбачає, зокрема, чіткість вжитих у судовому рішенні термінів та їх співвідношення з поняттями, які вони позначають. Судове рішення не повинно містити положень, які б ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.
26. Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, яка є рівнозначною посаді, яку позивач обіймав станом на день звільнення у Генеральній прокуратурі України, не ґрунтуються на правильному застосуванні частини першої статті 235 КЗпП України.
27. Крім того, поновлюючи позивача на роботі з 24 грудня 2019 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2141ц ОСОБА_1 звільнено з роботи з 24 грудня 2019 року.
28. Відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
29. У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.
30. Виходячи з цього, 24 грудня 2019 року був останнім робочим днем позивача і звільненим він вважався з 25 грудня 2019 року. Тому саме з 25 грудня 2019 року позивач мав бути поновлений на роботі.
31. Суд апеляційної інстанції не виправив зазначене порушення, допущене судом першої інстанції.
32. Водночас неправильно визначена судом першої інстанції дата поновлення позивача на роботі не вплинула на розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був проведений судом, виходячи з кількості робочих днів у періоді з 26 грудня 2019 року (25 грудня 2019 року - вихідний день) по 10 серпня 2021 року.
33. Стягнута судом першої інстанції на користь позивача сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не оспорювалася сторонами ні на стадії апеляційного, ні на стадії касаційного розгляду справи.
34. У силу частини першої статті 351 КАС України допущені судами попередніх інстанцій порушення норм матеріального права є підставою для скасування судових рішень у частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24 грудня 2019 року з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині, а саме: про поновлення ОСОБА_1 з 25 грудня 2019 року на попередній роботі, якою є посада заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України.
35. В іншій частині судові рішення не були предметом касаційного перегляду, тому колегія суддів не надає оцінки іншим висновкам судів попередніх інстанцій по суті позовних вимог.
36. Ухвалення судом касаційної інстанції нового рішення у цій справі не вплинуло на розподіл судових витрат, проведений судами попередніх інстанцій. Відсутні підстави і для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, оскільки позивач не надав документального підтвердження понесення ним будь-яких судових витрат.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
2. Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року в оскаржуваній частині щодо поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України, з 24 грудня 2019 року.
3. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.
4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.
5. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню.
Суддя-доповідач                                                                       С.А. Уханенко
Судді:                                                                                           В.Е. Мацедонська
                                                                                          О.Р. Радишевська